NORRLÄNDSKA SKOGSvArDSKOMMITTÉNS BETÄNKANDE. II 



att komniitterade ansett, att skogsvärdsstyrelsen nog skulle kunna räka ut för 

 vissa svårigheter, men att man trodde sig kunna afhjiil])a dessa därigenom, 

 att skogsinspektören sattes som ordförande i skogsvärdsstyrelsen. Jag tror, 

 att man här bör taga steget fullt ut och, så snart det gäller rena skogsvärds- 

 angelägenheter, tillkalla tvä folkvalda personer från hushållningssällskapet och 

 frän landstinget, som skulle sammanträda med skogsinspektören som ordfö- 

 rande och bilda skogsvärdsstyrelse. Denna styrelse skulle ha att döma i alla 

 mål, som kunna pä den ankomma. Detta skulle föra det goda med sig, att 

 skogsvärdsstyrelsen skulle ha alla skogsingenjörer och underlydande ])ersonal 

 i sina händer. Erfarenheten från södra och mellersta Sverige ger nog vid 

 handen, att skogsvårdsstyrelse skulle stå sig slätt i dessa rena skogsvårds- 

 angelägenheter, om den icke hade länsjägmästare och skogvaktare till sitt 

 förfogande. Jag tror sålunda, att det skulle vara lämpligt, att skogsinspek- 

 tören och dessa inkallade personer ägde att döma och besluta i alla ange- 

 lägenheter, som kunde pä skogsvärdsstyrelse såsom sådan ankomma. I öfrigt 

 ber jag att i hufvudsak få instämma med kommittémajoriteten i nu behand- 

 ladt ämne. Beträffande den viktigaste frågan, nämligen huru arbetet bör för- 

 delas med hänsyn till statens skogar och enskilda skogar, ställer jag mig 

 alldeles pä majoritetens sida. 



Häradshöfding Kronlund: Jag kan icke neka till, att resultatet af kom- 

 mitténs arbete i det nu föredragna ämnet är tämligen magert. Resultatet 

 tyckes ju vara, att den i hufvudsak tillstyrkt bibehållandet af status quo. 

 Särskildt hade jag väntat, att kommittén skulle ha kommit fram med ett verk- 

 ligt effektivt förslag att ersätta den nuvarande dimensionslagen, som är ur så 

 mänga synpunkter rent af absurd. Kommittén har sökt förekomma den öfver- 

 klagade afverkningen af undermålig skog genom att göra några små ändrin- 

 gar i de nuvarande stadgandena, särskildt genom att begränsa afverkningen 

 till att gälla eget och andras husbehof, nägot som enligt mitt förmenande ej 

 alls är ägnadt afhjälpa de öfverklagade missförhållandena. Det egna behof- 

 vet kan naturligtvis aldrig förorsaka öfverdrifven afverkning, men däremot är 

 det försäljningen till andras husbehof, som nog alltför ofta medför en öfver- 

 drifvet stor afverkning af skog, som borde sparas. En sak till vill jag verk- 

 ligen framhålla såsom betänklig just ur norrlandsbefolkningens synpunkt, näm- 

 ligen införandet af skogsvårdsafgifter. Detta skulle komma att blifva för den 

 redan nu skattetyngda befolkningen i Norrbotten och Västerbotten en ny 

 skattelorm, som säkerligen komme att verka ganska betungande och hvar- 

 öfver den nog icke torde känna sig tacksam. 



Major Lagerman : Kommittén lämnar en intressant redogörelse för soc- 

 kenallmänningar och s. k. besparingskogar, som finnas t. ex. inom Norrbottens 

 län. Norrbottens län har tillsammans 22 landskommuner, och af dem äro 

 åtta försedda med s. k. besparingsskogar af en areal från 6,994 intill 67,952 

 har, men de öfriga fjorton socknarna sakna ännu sådana sockenallmänningar 

 eller besparingsskogar. Jag har icke varit i tillfälle att inhämta, hunivida de 

 återstående socknarna i Norrbotten kunna blifva ägare af sockenallmänningar 

 pä samma sätt som de ätta, hvilka ha sådana. Dessa ha fått dem vid afvitt- 

 ringen. Är afvittringen icke verkställd i de fjorton nämnda socknarna, så 

 kunna de komma i besittning af allmänningar enligt en kungl. kungörelse af 

 den 5 juni 1909, men är afvittringen, verkställd, så komma de icke att er- 

 hälla skogsmark in natura. Om man betraktar frågan ur kommunalekonomisk 



