1 2 DISKUSSION. 



synpunkt, så är det tydligt, att behof af skogsallmänningar finnas inom alla 

 kommuner. Äfven ur skogsvårdssynpunkt är detta behöfligt för Norrbottens 

 län, fastän där finnas utsyningslag och dimensionslag. Man kan ju säga, att 

 denna fråga ligger utom denna kommittés område; det är en annan kommitté, 

 som fått till uppgift att behandla frågan angående bildande af sockenallmän- 

 ningar. Men denna fråga har dock beröringspunkter med det förslag, som 

 framställts af den kommitté, hvars betänkande här behandlas. Om man tän- 

 ker sig, att det är en hel del socknar, där afvittringen redan blifvit verkställd, 

 och hvilka icke erhållit skogsmark till sockenallmänningar, och man frågar, huru 

 dessa socknar skola kunna få sådan mark, så måste svaret blifva, att detta 

 icke gärna kan ske på annat sätt, än att kapital ställes till deras förfogande 

 för att användas till inköp af skogsmark. Då ligger det närmast till hands 

 att därtill använda de penningar, som komma från skogen. När förordningen 

 om skogsaccis infördes, hade det kanske varit önskligt, att någon del af dessa 

 inkomster hade blifvit reserverade för kommunerna för att användas till sä- 

 dana ändamål. Man har ju sett exempel på, att kommuner själfva fattat be- 

 slut att afsätta antingen skogsaccisen i dess helhet eller en del af densamma 

 för inköp af skogar för kommunens räkning, men man kan icke vänta, att 

 genom kommunernas eget initiativ detta skall allmänt komma att tillämpas. 

 Förordningen om skogsaccis hör emellertid icke hit; men det är en förord- 

 ning om skogsvärdsafgifter, som här behandlas. Reservanterna mot skogs- 

 vårdsafgifterna ha anfört, att det skulle vara egentligen de större skogsmarks- 

 ägarna, som finge nytta af dessa afgifter, och att de behöfde icke så synner- 

 ligen mycket bidrag utan voro i tillfälle att ändock vidtaga nyttiga åtgärder 

 till skogens vård. Däremot ha reservanterna ansett, att de mindre skogsägarna 

 icke hade tillfälle att göra så mycket för skogens vård, hvarför de ej heller 

 finge del af skogsvårdsafgifterna. En stor del af skogsvårdsafgifterna från 

 Norrbottens län kommer dessutom från statens skogar. Med hänsyn till dessa 

 förhållanden är det lämpligt, att förordningen om skogsvårdsafgifter för Norr- 

 bottens och Västerbottens län finge annan lydelse än den har för riket i öf- 

 rigt. Man skulle kunna tänka sig, att en del af skogsvårdsafgifterna finge 

 användas till fondbildning för att åt de kommuner, där sockenallmänningar 

 saknas, i en framtid förvärfva sådana. Man skulle också kunna tänka sig, 

 att en del användes för att åt länet i dess helhet förvärfva en länsallmänning, 

 och dess afkastning kunde då göra landstingsskatten obehöflig. Jag antager, 

 att väghållningsbesväret i Norrbotten uppdelats häradsvis liksom i det öfriga 

 landet. Är det uppdeladt häradsvis, så skulle genom häradsallmänningar kunna 

 åstadkommas en lindring i väghällningsbesväret. Jag tror, att såväl med hän- 

 syn till skogsvården som med hänsyn till skatteförhållandena det är önskligt, 

 att man ägnar uppmärksamhet åt bildandet af allmänningsskogar i större ut- 

 sträckning än som redan skett i de norra länen, och i samband med denna 

 fråga får man kanske också tänka på lämpligaste sättet för skogsvärdsafgif- 

 ternas användning. 



Jägmästare Holmgren: Kommittén har föreslagit, att en del olika hem- 

 man, tillhörande samma person, skulle kunna sammanföras till en hushålls- 

 enhet. Det är klart, att härigenom den ursprungliga principen frångåtts, i 

 det att ett hemman kan göras fritt från skog till skada till och med för hus- 

 behofvet för framtiden. Faller den gemensamma hushällsenheten sönder, så 

 kan detta tänkas vara till men för jordbruket. Sedermera har kommittén före- 



