NORRLÄNDSKA SKOGSVARDSK.0M.M1TTENS BETANKAXDE. O3 



med säkerhet antaga, att min beräkning icke är för hög. Snarare torde 

 den vara så låg, att ingen producent kan uppvisa sådan siffra Åt- 

 minstone har det uppgifvits så af sakkunniga män, på hvilkas uppgifter 

 jag för min personliga del måste sätta det allra största värde. 



(ag vill nu icke säga annat, än att den enligt inina beräkningar 

 framkomna vinstsiffran måste anses tillfredsställande, ehuru jag fruktar, 

 att den är något för hög. Emellertid måste man beakta, att dessa be- 

 räkningar utgå från förhållandena, sådana som de te sig under en hög- 

 konjunktur, hvilken rädt under de sista åren. Gå priserna ned till hvad 

 som var fallet vid vissa tillfällen så sent som på 1900-talet, så äro ut- 

 sikterna till ingen vinst och kanske t. o. m. förlust — under förutsätt- 

 ning af samma råvarupris — synnerligen stora. Huru hastigt träpri- 

 serna fluktuera, det är ju allbekant. Själf har jag varit med under 1900- 

 talet och sålt t. ex. "2^/.>Xt" furu till både S. 5.5 — och £ 8.10. — och 

 I ;< 5 furu till £ 3.I5- — och i 8. — . — d. v. s. priserna hafva fördubb- 

 lats. Utskott betingade samtidigt £ 2.5. — under det att samma vara 

 vid senare tidpunkt uppnådde £ 5.10. — ända till £ 6. — . — och i fråga 

 om andra dimensioner var förhållandet i stort sedt detsamma. 



Emellertid kan det i detta sammanhang anmärkas, att enligt Domän- 

 styrelsens senaste, förr berörda berättelse tillverkningskostnaderna för 

 sågade trävaror uppgått till vida högre belopp än de, som af mig be- 

 räknats. Så t. ex. vid Grönbo såg till 26 kronor och vid Boda till öf- 

 ver 22 kronor, allt pr standard. Och ändå var stockantalet vid sist- 

 nämnda säg icke mer än omkring 35 pr standard. 



Medelförsäljningspriset för af staten försågade pjankbattens och brä- 

 der uppgifves till 113 kronor go öre. 



Det vill synas, som om dessa siffror icke talade till förmån för sta- 

 tens förädlingsrörelse. 



Skulle nu staten själf drifva förädling af virke i Norrland, så är det 

 ju .själffallet, att staten på grund af uppkommande förädlingsvinst 

 måste bli i stånd att betrakta sin råvara bättre betald än nu. För- 

 ädlingskostnaderna torde dock staten icke kunna nedbringa. Tvärtom 

 befarar jag, att dessa — framför allt arbetskostnaderna — skulle komma 

 att ökas, och den ökning i råvaruvärdet, som skulle uppkomma, blefve 

 kanske under sådana förhållanden ganska måttlig och, enligt min me- 

 ning åtminstone, alldeles icke tillräcklig för att i och för sig motivera 

 den af Domänstyrelsen ifrågaställda åtgärden. 



I hvarje fall bör man beakta, att om man vill frammana företag- 

 samhet, så måste lockelsen därtill vara utsikt till vinst. Kringskäras 

 möjligheterna härtill alltför mycket, så drager sig den enskilda företag- 



