NORRLÄNDSKA SKOGSVÅRDSKOMMITTÉNS BETANKANDE. 6^ 



den riktning Domänstyrelsen tänkt sig — skulle den nu därstädes be- 

 fintliga industrien komma att däraf blifva på mångfaldigt sätt lidande. 

 Trävaruindustrien är kanske mera komplicerad och mångsidig i sin 

 verksamhet än mången annan industri. Den rör sig på vida områden 

 och måste verka under många olikartade former. Knappast några mer- 

 kantila regler, åtminstone af speciell art, kunna där fastslås. Mer än 

 annorstädes fordras här rörelsefrihet och obundenhet för ledningen, så- 

 väl då fråga är om anskaffande af råvara, som ännu mer då det gäller 

 försäljning af den tillverkade varan. Att staten skulle kunna så frigöra 

 sig från tvingande band och former, som erforderligt är, synes mig 

 knappast möjligt. Men häraf kan lätt blifva följden, ej blott att det 

 goda resultatet i viss mån äfventyras, utan ock att en för mycket klaf- 

 bunden ledning kan verka skadligt på hela ortens industri af lik- 

 nande slag. 



Detta synes mig ligga i så öppen dag, att det icke torde vara 

 nödigt att närmare ingå härpå. Jag vill endast fästa uppmärksamheten 

 på huru möjligen ställningen kan blifva utåt, d. v. s. rörande försäljning och 

 skeppning. Den som skall vara ansvarig gentemot staten, torde knappt 

 kunna våga handla så raskt och beslutsamt, som ofta kan vara erforder- 

 ligt för att i fråga om försäljning af virke så att säga »rädda situatio- 

 nen». A andra sidan kan man tänka sig, att ett statens verk, som ju 

 icke kommer att blifva i någon mån solidariskt med sina konkurrenter 

 i ett enigt uppträdande utåt, skulle kunna föranledas att i otid göra 

 försäljningar, som kunde skada hela marknadsläget genom en för låg 

 notering, hvilken, icke minst om den skett för statens räkning, kan verka 

 auktoriserande och vålla oberäkneliga förluster. 



Hvad sortering och skeppning angår, sä kan man befara, att staten 

 icke skall kunna i detta viktiga hänseende gå tillväga med all den var- 

 samhet, som för behörigt tillgodoseende af exportörens ekonomiska in- 

 tresse är oundgänglig eller åtminstone i hög grad bet}-delsefull. Fast- 

 mer kan man antaga, att vederbörande skall anse det som en hederssak 

 för staten, hvilkens virke väl liksom annat exportvirke skall åsättas ett 

 märke, utvisande dess härkomst (kanske tre kronor!), att hålla sin virkes- 

 sortering onödigt hög. Härigenom tvingas andra exportörer att följa 

 samma grundsats i distriktet, och sä kan en nationalekonomisk förlust lätt 

 uppstå, hvilken är så mycket farligare, som den är så svår att upptäcka 

 och konstatera samt genom rättelser undanröja. 



Jag kan icke annat än befara, att om staten skulle komma att på 

 detta sätt uppträda som förädlare af råvaror, den ganska påtagliga följ- 

 den skulle blifva, att den enskildes verksamhet i samma syfte skulle 

 komma att inskränkas, aftyna och kanske till sist upphöra — åtmin- 



