DISKUSSION. 



ligen komma att utveckla sig på antydt sätt, och detta kanske fort nog. Då 

 blir följden, att staten kommer att monopolisera förädlingsverksamheten, och 

 hvad blir åter följden af detta? Jo, att staten får taga ansvaret för att den 

 jämnare verksamhet, hvarom man här talat, kommer till stånd, och se till 

 att staten kan hålla jämnt arbete för befolkningen och ersätta kommunerna — 

 vare sig de äro större eller mindre — för de minskade skatteintäkterna. 

 Det blir en beskattning, som kanske blir sä hög, att den kalkyl, som jag 

 gjort upp beträffande skatterna, måhända blir helt och hållet otillförlitlig. 

 Vinsten blir då kanske ± o eller något därunder. Detta är en utveckling, 

 som jag tror, att vi icke böra befordra. Jag anser sålunda, att vi icke ens 

 experimentvis böra försöka oss på med denna sak. 



Det var rätt intressant höra herr Kronlund obetingadt säga, att han 

 trodde, att statens drift skulle blifva dyrare än den enskilda. Men redan 

 häri ligger enligt min uppfattning en så kraftig kritik af förslaget att staten 

 skulle upptaga denna drift, att man redan ur den synpunkten borde ställa 

 sig tveksam till förslaget. Jag tror också i likhet med herr Kronlund, att 

 en sådan statsverksamhet skulle komma att blifva dyr, och det vore godt, 

 om den endast blefve dyrare för staten, men den blir dyr också för den 

 enskilda industrien, och där ha vi den nationalekonomiska faran af en sådan 

 sak. Hvad herr Kronlund vidare yttrade rörande den »subsidiära» betydelse, 

 som en statens förädlingsverksamhet i Norrbotten skulle äga, var jag ledsamt 

 nog icke i tillfälle att rätt uppfatta, hvarför jag nödgas förbigå hans yttrande 

 i denna del. 



Men sedan vänder jag mig till d:r Thor Andersson och säger: om en 

 anordning af föreslaget slag kommer att medföra en mindre anpassning, mindre 

 smidighet, mindre solidaritet med exportörerna utåt, medföra en ökning af 

 produktionskostnaderna, som måste inverka på priserna pä den utländska 

 marknaden, då kommer detta att utöfva sin verkan på hela vår industri och 

 medföra, att de intäkter, som vi skulle kunna ha af denna industri, blifva i 

 sin helhet mindre, och att fördelarna för de privata företagarna också blifva 

 mindre. Däri ligger en mycket stor fara. Nu vill jag villigt erkänna, att 

 det icke nödvändigt måste gå på det sättet, men det finnes möjlighet 

 och stor sannolikhet för att det skulle kunna gå pä det sättet. Virkessorte- 

 ringen är en synnerligen ömtålig fråga för företagaren. Där kunna tillvara- 

 tagas och sparas stora värden, hvarom den, som icke sett detta på nära häll, 

 knappast kan göra sig en föreställning. Jag har icke varit vid Grankulla- 

 viken och sett förädlingen därstädes; en gång var jag pä väg dit men kom 

 tyvärr icke fram till sågverket. Men däremot såg jag virke därifrån på krono- 

 parken och frågade en medföljande person: Är detta virke för Grankulla- 

 viken? Är det kvinta? och mina frågor bejakades. Det virket var sådant, 

 att man enligt min uppfattning skulle ansett det vara s. k. sågfallande vara. 

 Jag säger icke, att detta bevisar något, sådant kan hända äfven hos enskilda, 

 men jag tror, att det är svårare för staten att utöfva en sä sträng kontroll, 

 att icke värden förloras genom att man åsätter virket lägre rang, än hvad 

 som verkligen skulle behöfvas. 



Jag har sålunda icke alls sett denna sak uteslutande från industriens 

 synpunkt, utan jag har sett den från landets synpunkt och då äfven från in- 

 dustriens synpunkt. Jag tror, att ett statens öfvertagande af hela denna för- 

 ädlingsverksamhet skulle vara olycklig, och jag tror också, att om staten 



