146 MAURITZ CARLGREN. 



dem som en bisyssla, och då såväl kunde som borde han agna hufvud- 

 parten af sin energi åt kronoparker. Emellertid måste det anses som 

 en statens skyldighet att tillse, att icke en af utvecklingen och själfva 

 uthållighetsprincipen motiverad stegrad intensitet i skogsvården fördröjes 

 eller motverkas genom fåtalighet eller olämplig organisation af den per- 

 sonal, som handhar den restriktiva lagen. Staten har ju i det allmännas 

 intresse föreskrifvit inskränkning i den enskildes förfoganderätt öfver sin 

 egendom, låt vara att detta var ett villkor vid egendomens utskiftande 

 till de enskilda. Det torde emellertid icke vara så lätt att med objek- 

 tiva skäl bevisa, att genom dualismen i skogsstatens tjänsteplikter endera 

 af dess arbetsobjekt måste blifva lidande, statsskogarna eller de enskil- 

 das. Kommittén kan knappast sägas ha framlagt sådana bevis. Men, 

 människan kan icke tjäna två herrar. Inom skogsmannens arbetsfält, 

 där ett och annat opåtaldt kan underlåtas, tillfällen till initiativ försittas, 

 kan det just vara olämpligt med tvenne arbetsobjekt. Åtminstone vore 

 det ganska naturligt, att åtskilliga revirförvaltare, som skrskildt under 

 stundan:'e brytningstider känna det öfvermäktiga i uppgiften att föra 

 skogsskötseln framåt inom bägge slagen af skogar, skulle så småningom 

 förlägga sin mesta disponibla tid och sitt intresse, när väl de obligato- 

 riska ordinarie stämplingarna för året verkställts, just till kronoparkerna, 

 där de äro verkliga förvaltare. Den initiativkraft till förbättrad skogs- 

 skötsel, hvaraf de äro mäktiga, kommer därför kronoparkerna till del, under 

 det att de enskildas bli mera försummade. Man skulle ju möjligen kunna 

 tänka sig en motsatt placering af intresset. Denna eventualitet är dock 

 mindre antaglig: arbetet å de enskilda skogarna måste i många fall bli 

 mindre gifvande och uppmuntrande, då kontakten med de olika ägarna 

 hvilkas intressen för sin skogs vård och framtid löpa på en skala mellan 

 nollpunkt och kokpunkt, fordrar jämnvikt och optimistisk läggning hos 

 förrättningsmannen. 



Det torde i detta sammanhang icke vara olämpligt att i korthet 

 vidröra de lagar för enskildas skogar, hvilka skogsstatens personal af 

 olika grader handhar, äfvensom de förändringar, norrländska skogsvårds- 

 kommittén ansett sig böra föreslå. Skogsingenjör T. GRENANDER har 

 i en uppsats >'0m norrländska skogsvårdskommitténs lagförslag för öfre 

 Norrlands kustland» (Skogsv.-fören:s tidskr. 191 2, h. 9, allm. delen) be- 

 handlat dimensionslagen. Jag tillåter mig tillägga några ord om den s. k. 

 utsyningslagen, som tillämpas i lappmarken och ett antal mer eller mindre 

 spridda hemman i öfriga Norrland (Särna socken med Idre kapellag bl. a.). 



Skulle kommittén för att utröna folkviljan bland skogsägarna, bön- 

 der och bolag, ha användt sig af ett liberalismens referendum för be- 

 svarande af följande fråga: »önskar ni bibehållandet af utsyningslagens 



