STATEN OCH SKOGSVÅRDEN I Öt'RE NORRLAND. 1 47 



bestämmelse i hufvudsak? Ja eller nej ! , hade säkert ett samfälldt »ja» 

 kommit från alla skogsägare (bönder), hvilka sålt afverkningsrätt till sin 

 skog. Nästan säkert är också, att de utsträckt denna sin önskan endast 

 till den tidpunkt, då afverkningsrätten återfaller till markägaren. Dessa 

 skogsägare äro emellertid i minoritet. Lika säkert är däremot icke, huru- 

 vida öfvervägande »ja» komme från de öfriga skogsägarna. Låtom oss an- 

 taga, att nej-svaren blefvo öfvervägande. Borde statsmakterna rätta sig 

 därefter och upphäfva utsyningstvänget i sin nuvarande form? Natur- 

 ligtvis icke. Skogsägarna äro part i målet, och man kan knaopast vänta 

 annat än att blott ett fåtal skulle förmå bortse från sin egen fördel för 

 den allra närmaste tiden för att tänka på framtiden och det allmännas 

 intresse. När därför lagens bestämmelse om utsyningstvång, såsom sär- 

 skildt hr Wel.WDER många gånger framhåller, icke kränker någon skogs- 

 ägarens rätt, ha statsmakterna skyldighet att endast så långt gå den en- 

 skilde skogsägarens önskningar till mötes, som det allmännas väl fordrar 

 och tillåter. Hvad fordrar och tillåter det allmännas väl i detta fall.- 

 Det sammanfaller med skogsägarens egen oförytterliga rätt, att statens 

 hushållning med hans skog icke skall leda därhän, att på grund af för 

 små utsyningar skog af ålder torkar och sjunker i värde. Men detta är, 

 kan man påstå, en vanlig företeelse med nuvarande ordning. Skogens 

 beskaffenhet är i regel sådan, att ett öfverskott af gammal skog finnes. 

 Den uthällighetshushållning, som är den nuvarande utsyningslagens le- 

 dande princip, liknar under sådant förhållande en hushållning med pen- 

 garna på kistbotten, då den gamla huggfärdiga skogen står och för- 

 hindrar ung skogs uppväxande och utveckling. Det är ett ekonomiskt 

 eller snarare ett oekonomiskt förmj-ndarskap öfver den enskilde, icke vård 

 af hans skog.stillgång. A sid. 695 af kommittébetänkandet säga reser- 

 vanterna hrr KiXBERG, Welander och Wiklund: » — Härmed 



är det naturligtvis ej vår mening att framhålla, det allmänna skogsvårds- 

 synpunkter ej skulle få influera på utsyningsbeloppets storlek; visst icke, 

 men vi anse, att dylika synpunkter ej böra få ett dominerande inflytande 

 därvidlag.» Yttersta konsekvensen af detta resonemang blir: skog kan 

 få dö, torka och sjunka i värde, blott jämn afkastning för all framtid 

 vinnes. I detta extrema fall, som inträffar vid särskildt ogynnsam för- 

 delning af åldersklasserna, blir för öfrigt den jämna afkastningen illuso- 

 risk: vid nästa uppskattning måste antagligen utsyningsbeloppet ned- 

 sättas, därför att afverkningarna icke varit nog starka att tillåta de 

 befintliga eller skapade reserverna af medelålders och ung skog att växa 

 upp i tillräcklig mängd. Tänkom oss en hel hemmansskog, bevuxen 

 med gammal, dålig, tojjptorr gran med spridd återväxt af på grund af 

 beskuggning och markens försumpning oväxtliga granbuskar. På detta 



