158 NILS G. RINGSTRAND. 



skälen, som kommittéförslaget skulle falla. Dessa skäl har jag underkastat 

 en granskning i tidskriftens h. i, fackafd. för innevarande är och får hän- 

 visa den af frågan intresserade till denna uppsats, med hvars refererande i 

 dessa delar jag ej här bör upptaga utrymmet. 



Mot kommitténs sätt att behandla frågan om skogsvårdsafgifter anmärker 

 Grenander i öfrigt att ett af svenska trävaruexportföreningens centralstyrelse 

 framlagdt förslag icke af kommittén uppmärksammats. Detta förslag innebar, 

 att för hvarje skogsägare skulle uppläggas särskild räkning, å hvilken insattes 

 de för afverkning ä vederbörandes skog utgående skogsvårdsafgifterna. För- 

 slaget innebär alltså en fullkomlig omhvälfning uti sättet för afgifternas om- 

 händerhafvande och användande. 



Det första, som man då synes mig böra undersöka, är, huruvida det 

 ärende, som frågan gäller, kan anses vara af beskaffenhet att böra behandlas 

 olika för olika orter, om ett verkligt godt resultat skall uppnås. Hvad skogs- 

 vårdsafgifternas redovisning och fördelning angår, kan man väl knappast an- 

 föra något enda skäl, som talar för en separat lagstiftning för vissa lands- 

 delar. Finnas emellertid inga sådana skäl, så måste man tänka sig in i 

 huru en för hela landet gällande anordning af den art, som föreslagits, skulle 

 verka, och hvilka konsekvenser den skulle medföra. Den vidlyftiga bokföring 

 med ett konto för hvarje skogsägare i landet, hvilken skulle blifva en följd 

 af förslagets genomförande, är i och för sig nog skäl för att förslaget icke 

 bör antagas. Kostnaderna för denna bokföring och medelsförvaltningen blefve 

 därtill så stora, att det helt visst vore obetänksamt att undandraga den di- 

 rekta skogsvården de därför utgående beloppen. Den kontroll öfver själfva 

 arbetena, som nödvändigt måste föregå hvarje utbetalning af på kontot inne- 

 stäende medel, blefve i förhällande till dessas storlek ofta oskäligt dyrbar. 

 Man måste nämligen erinra sig, att den nu utgående skogsvårdsafgiften utaf 

 1,3 %■ af virkets till erläggande af skogsaccis taxerade värde ofta kommer 

 att utgöra ett mycket ringa belopp, uppgående kanske endast till en eller 

 annan krona. Att saken kunnat genomföras i Norge och där kanske t. o. m. 

 kunnat visa sig praktisk beror väl närmast däraf, att den endast tillämpas pä 

 vissa inskränkta områden, hvarigenom bokföringsarbetet naturligen får en myc- 

 ket begränsad omfattning i jämförelse med hvad fallet skulle blifva hos oss 

 med vår allmänt gällande lagstiftning om skogsvårdsafgifter. 



Om man äfven måste erkänna det principiellt rätta och det ur folkupp- 

 fostrande synpunkt otvifvelaktigt mycket eftersträfvansvärda i den ofta upp- 

 ställda fordran på att hvarje skogsägare skall betala sin egen skogsvård, så 

 måste man dock medgifva, att undantag härifrän icke blott äro tillåtna utan 

 äfven kunna vara rent af nödvändiga. Så är fallet, när man vill skapa ett 

 intresse, som icke är för handen. Man måste dä använda ett system med 

 belöningar, som ger intresset allt större spridning, och som successivt kan 

 atlösas, när insikten om skogsvårdens betydelse trängt sä djupt, att arbetet 

 med densammas utöfvande är för skogsägaren en lika naturlig sak som att 

 landtbrukets dragare skola utfodras. Innan vi nå dit, hafva vi emellertid att 

 vandra en lång väg, som dock kan förkortas genom träget arbete och någon 

 eftergift ät de stränga principerna. 



