196 J. A. MELKERSON. 



äfven af andra »skadegörare» än flottningen, erbjuder tydligen stora 

 svårigheter för ordnandet af frågor om värdering, ersättningstagare och 

 ersättningsskyldiga, och med hänsyn därtill är det, som jag tänkt mig 

 denna grupp böra frånskiljas från dels den första gruppen, dels mindre 

 betydande och mer lokalt verkande »skadegörare», tillhörande den andra 

 gruppen, beträftande lagstiftningen härom. 



Efter värdesättandet af skador, som uppstått under nyssnämnda förut- 

 sättningar, kommer frågan om betalningsförmågan hos den skadegörande. 

 Som jag i början af min uppsats nämnde, har ersättningstagare för af 

 flottning förorsakad skada att vända sig till vederbörande flottningsför- 

 ening, som enligt flottledsförordningens § 13 mom. i till och med äger 

 rätt att kvarhälla flottgods som säkerhet för att nödiga inbetalningar 

 göras för gäldande af med flottningen sammanhängande kostnader, så- 

 lunda äfven skadeersättningarna. Och att värdet af detta flottgods i 

 allmänhet skall vara tillräckligt för detta ändamål, ha föreliggande fall visat. 



Fisket har sällan något godt att säga om flottningen. Orsakerna 

 härtill kunna ju mången gång vara berättigade, ibland öfverdrifna, ofta 

 förorsakade af oförstånd eller illvilja. Förr i världen gick det ej alltid 

 så grannlaga till vid dessa båda intressens uppgörelser med hvarandra. 

 Kooperativa sammanslutningar, som våra flottningsföreningar äro, arbe- 

 tande utan vinst och ytterst på bekostnad af våra skogar, hafva de än- 

 dock uppfattats som bolag, »flottningsbolag», och den gamla oviljan mot 

 allt hvad bolag heter har bidragit till flottningens misskrediterande. Med 

 våra flottleders kolossala utsträckning, passerande som de göra orter pä 

 vidt skilda kulturstadier, ha de mångfaldiga tillfällen att komma i delo 

 med sina grannar. Och de ha mer än en gång fått uppbära skulden 

 för andras fel. 



Hvad jag alltså här velat söka framhålla är, dels huru vid bedö- 

 mandet af skador å fisket i våra vattendrag tydligen kunna urskiljas 

 tvenne stora grupper af skador, samt att äfven i nu gällande flottnings- 

 lagstiftning hänsyn härtill synes hafva tagits, ehuru ändrade förhållanden 

 ej längre möjliggöra lagens fulla tillämpning i detta afseende; dels att 

 åt den vid bedömandet mer enkla af dessa grupper bör gifvas lagliga 

 former, som låta sådana frågor raskt afgöras; dels att en andra grupp 

 af skador förekomma, hvilka i så många afseenden skilja sig från den 

 första gruppen, att de böra behandlas under helt andra former än den 

 förstnämndas. För att lösa dessa frågor måste vi då bygga på sam- 

 förstånd mellan de olika intressena vid våra vattendrag ock på samarbete 

 mellan dess representanter. 



