230 TELL GRENANDER. 



ledes äfven frän beständvårdssynpunkt) är moget. Ej heller skall jag ytterli- 

 gare understryka § 7:s ringa verkan att förekomma sköfling af slån- och 

 stolpträd, utan i stället erinra, att beträffande omfånget af sköflingen till 

 hustimmer och ved iak/iagei- Ringstrand för sin personliga del tystnad. 



Sä beder jag få erinra om mitt uttalande ä sid. 429, ärg. 1912 af denna 

 tidskrift: »Inom ett område, som öfverskrider landskapen Skånes och Hal- 

 lands sammanlagda areal, kan således öfverdrifven afverkning af ungskog för 

 kolning på enskilda marker äga rum, äfven om de sakkunnigas förslag blir 

 upphöjdt till lag». Och i en not på samma sida tillägger jag: »A hemman 

 med inskränkt dispositionsrätt till skogen kan detta ju icke inträffa. Men 

 deras antal är ju ytterst litet i kustlandet». Ringstrand befarar tydligen, att 

 läsaren ej skall se noten, och framhåller därför äfven han, att sagda hem- 

 mans areal skall fråndragas. När R. påstår, »att Grenander bortglömt kro- 

 noparkernas areal», är detta ett misstag, h vartill en uppmärksam läsare af mitt 

 uttalande knappast torde behöfva göra sig skyldig. (Obs. orden »enskild 

 mark» i detsamma.) Rätta förhållandet är, att jag ansett det obehöfligt — 

 såvida man ej är särskildt betagen i sifferutredningar — att uträkna krono- 

 parkernas areal inom samma område. En blick på generalstabens karta är 

 tillfyllest att fatta omfånget af enskildas och kronans marker inom zonen och 

 därmed farans vidd. 



Ringstrand påstår^, att jag fränkänner alla ägare af skogar, för hvilka 

 dimensionslagen gäller, allt skogsvårdsintresse. Vid en jämförelse med hvad 

 jag verkligen sagt finner man, att här är det R., som själf satt dit färgen i 

 taflan. Så är äfven fallet, dä R. framställer^ mig som förvånad öfver att 

 kommittén ej förbjudit export af kol utom länets. Ringstrands reflexioner 

 med anledning af hans egen färgläggning lämnar jag utan vidare ät sitt värde. 

 Rörande kolning är endast att tillägga ett par ord gentemot R:s invändning, 

 dels att jag skulle förgätit, det behållningen af denna handtering ingalunda 

 är sä lysande, att den kan fä en omfattning, som leder till någon större 

 sköfling, dels att, om så vore förhällandet, man naturligtvis skulle få bevittna 

 de befarade spolierande huggningarna i mycket stor utsträckning inom sådana 

 trakter, hvilka ligga förbrukningsorterna för kol närmare än de, om hvilka 

 nu är fråga, och å hvilka kolet sålunda har större värde. 



Härtill beder jag få svara, att allmogen i Öfre Norrland som bekant 

 alls icke frän fordom är van vid att erhålla sä lysande betaldt för sin skog. 

 Ofta beräknas ju endast god arbetsförtjänst vid utdrifning och tillredning, 

 ingen betalning för virkets värde. Och : om sköflingsvirket i Sydsverige ej 

 användts till kolning, hvilket jag lämnar öppet, beror väl detta på att det- 

 samma därstädes opåtalt och med större \-inst kunnat införas i pappersmasse- 

 fabrik eller skeppats som pitprops. För skogssköflaren i Ofre Norrland där- 

 emot är sköfling för kolning ett särskildt välbeläget kryphål. 



Så hafva vi kommit till andra stycket ä sida 152. När Ringstrand på- 

 står, att jag vill beröfva skogsägarna all den handlingsfrihet, som ligger i rät- 

 tigheten att utan utsyning afverka allt virke för husbehof, att jag synes sätta 

 min lit till enbart skogslagar, försätter R. mig i en position, som jag aldrig 



' Se sida 151 andra stycket. 

 " Öfverst å sida 152 i samma genmäle. 



' Jfr sida 428, årg. 1912 af denna tidsl<rift. Att beakta och förbjuda synes för R. vara 

 detsamma. 



