SVAR TILL N. G. RINGSTRAND. • 233 



torfvade, utan fä sitt vattenöfverskott genom silning frän frisk skogsmark å 

 högre terränger. Dessa torfmarker blifva, som sagts i min kritik, mången 

 gäng synnerligen dyrbara att dränera. Fasthåller man dessutom, att i lapp- 

 marken finnas andra svårarbetade jordslag än den af mig förut påpekade 

 bottenmoränen, samt erinrar man sig affattningen af kommitténs förslag till 

 dikningstväng och påbud om kultur å vissa marker i landsändan i fråga, blir 

 det alltmera tydligt, att ett upphöjande till lag af samma förslag i oföränd- 

 radt skick skulle medföra nedruttnande af ännu mera skog, än som där 

 nu förfares. 



Beträffande Ringstrands förklaring hvarför kommittén underlåtit att före- 

 slå lagbestämmelser, som skulle i viss män tillförsäkra vårt fosterland pro- 

 duktionen från de mänga io,ooo-tals hektaren försumpad skogsmark i kust- 

 landet, är följande att säga: Om kommittén med sin lag om tillsyn och vård 

 afsett endast att fastställa den tid, då nu lefvande skog i hvarje fall bör 

 skördas, och icke alls att betrygga framtida skörd å de marker, som afver- 

 kas, förefaller kommitténs förslag om tvängskultur på rofhyggen i kustlandet 

 tämligen märkelig. Påbud om skogskultur mätte väl innebära ett lika stort 

 steg till införande af nuthållighetsbruk > som ett om markens dränering. 



RiNGSTKAND anser, att kommitténs förslag om upprättande af skogshus- 

 hållningsplaner genom skogsägarnas egna tjänstemän ej skulle innebära en 

 frestelse för dessa. (R:s reflexioner om det oberättigade i att misstänka, att 

 de skulle falla för samma frestelse, träffar icke mig.) Det af Ringstrand 

 konstruerade fallet exemplifierar visserligen icke mitt påstående, men kom- 

 mitténs förslag frestar tjänstemannen att upptaga vidden af t. ex. de för- 

 sumpade markerna mindre, än den är. Därmed skulle skogsägaren undgå att 

 förbinda sig vidtaga och ställa säkerhet för åtgärder till erhållande af åter- 

 växt pä den icke som försumpad upptagna arealen. Det torde för öfrigt 

 vara ett ganska enastående förhållande inom affärsvärlden, att en underord- 

 nad tjänsteman sättes att reglera sin hufvudmans verksamhet. Om något lik- 

 nande förr fått passera inom trävaruindustrien pä grund af brist på stats- 

 tjänstemän, synes det vara uppenbart, att det ej är en anordning, som bör 

 bibehållas, än mindre, som kommittéförslaget afser, ytterligare utvecklas. 



Ringstrand vill ej vara med om en ganska billig fordran pä införande 

 af bud om röjning ä trakthyggen. Såsom skäl anför R., att ett sådant stad- 

 gande »knappast skulle vara af beskaflfenhet att undanrödja en olägenhet 

 eller tillfredsställa ett kraf, som är särskildt framträdande i eller egendomligt 

 för Öfre Norrland». Visserligen har R. rätt i att krafvet ej är särskildt 

 framträdande för Öfre Norrland. Det tillgodosågs också år 1903 för den 

 ojämförligt största delen af vårt land genom införande af lagen om vård af 

 enskildas skogar. I denna finner man under § i : A skogsmark tillhörig en- 

 skilda må ej afverkning så bedrifvas eller efter afverkningen med marken sä 

 förfaras, att skogens återväxt uppenbarligen äfventyras etc. Behagade den 

 ärade läsaren med detta i minnet kasta en blick på bilden från Öfre Norrland å 

 sida 22 årg. 1913? Borde icke ett lagstadgande säkerställa röjningen å 

 detta hygge? En sådan åtgärd vore icke att försätta skogsägaren här uppe 

 i en särställning, utan tvärtom, som jag of^■an visat. 



Ringstrand synes hafva beaktat min anmärkning, att kommittén ej i sitt 

 betänkande värdesatt centralstyrelsens för svenska trävaruexportföreningen 

 lörslag om upptagande af skogsvärdsafgifter, och själf nu bedömt detsamma. 



