242 GUNNAR SCHOTTE. 



resultatet af Hamra kronoparks förvaltning, jämfördt med samma resultat för 

 Orsa besparingsskog åren 1884 — 19 11, som generaldirektören K. Freden berg 

 infört i programmet (se sid. 235 i detta häfte j begärdes ordet af skogschefen 

 Henrik Petterson. Han anförde siffror, som gåfvo vid handen, att utgångs- 

 läget för Hamra- och Orsa-skogarna ej gärna kunde — såsom generaldirek- 

 tör Fredenberg antagit — varit lika, utan med all sannolikhet varit till 

 fördel för Hamra. Då emellertid generaldirektörens utredning till hufvudsak- 

 1ig del stödde sig på ett dylikt antagande, finge enligt talarens mening ge- 

 neraldirektörens i denna fråga gjorda uttalanden ej tillmätas så stor betydelse. 

 Generaldirektör Fredenberg genmälde, att han ansett sig kunna antaga unge- 

 fär samma virkesförräd å de båda skogarna före afverkningen, då antalet träd 

 om 12" och däröfver beräknats för Hamra till 82 per hektar och för Orsa 

 till i det närmaste detsamma, eller 7 5 stycken. 



Innan själfva exkursionens väg genom kronoparken närmare beskrifves, 

 införes här det hufvudsakliga af den uttömmande redogörelse öfver krono- 

 parken, som för programmet författats af jägmästarna}. E. Nilsson och Arvid 

 Modin. I öfrigt hänvisas till den tidigare i tidskriften såsom meddelande 

 från Statens Skogsförsöksanstalt intagna uppsatsen »Vegetation och flora i 

 Hamra kronopark» af Gunnar Andersson och Henrik Hesselman (Skogs- 

 värdsföreningens tidskrift 1907, fackafdelningen sid. 41 — 110). 



Hamra kronopark 



är belägen i nordligaste delen af Orsa finnmark, där Dalarna, Hälsingland 

 och Härjedalen mötas, och tillhör i administrativt hänseende Gäfleborgs län. 

 Kronoparkens areal och virkesförråd framgår närmare af tabell 6. 



Ett för parken särskildt utmärkande drag är den stora förekomsten af 

 gammal öfvermogen skog. Den ojämförligt största delen af arealen är be- 

 vuxen med skog, som med hänsyn till tillväxten bort vara afverkad för åtskil- 

 liga I o-tal år sedan. 



Enligt de under de senare åren utförda taxeringsarbeten af parken 

 visar sig c:a 80 % af skogsmarksarealen beväxt af äldre skog, vanligen ända 

 till 2- ä 300 år gammal. Resten utgöres mest af gles ungskog på brännor 

 samt spridda ungskogsgrupper af mindre god vä.xtkraft i de äldre bestånden. 

 Träd i medelåldern förekomma som ofvan nämnts i ytterst ringa omfattning, 

 och är det nästan endast å några gamla rågsvedjor som något sä när slutna 

 medelålders bestånd kunna uppletas. 



I allmänhet visar sig skogarnas förmåga af själfreproduktion ytterst svag. 

 Dels sätter den öfveråriga .skogen sällan kött, som i ötrigt lämnar ett föga 

 grobart frö, dels har tydligen flerstädes en markförsämring inträdt såväl i de 

 gamla glesstående tallskogarna, där marken under årtionden legat alltför öppen 

 för sol och vind, som i de gamla granskogarna med deras tjocka sega filt af 

 mossor och olörmultnad humus. Häri torde man främst få söka förklaringen 

 till att uppkommen återväxt mångenstädes visar sig så otillfredställande med späd 

 och krokig stam samt minimal tillvä.xt. Bristande ljustillträde har väl i mänga fall . 

 varit en bidragande orsak till detta förhällande, men kan dock icke i ett flertal 

 fall lämna uttömmande förklaringsgrund. En sträfvan att bygga föryngringen 

 pä själfsådd möter alltså stora svårigheter, ty söker man genom en kraftig 

 markberedning häfva det hinder, som marken erbjuder, kvarstår dock olägen- 

 heten af för gamla fröträd med så svag kottsättning, att utsikter knappast 



