NÅGRA SVNPUNKTER RÖRANDE SKOGSBRUKETS EKONOMI. 279 



■^markränteläran^) (die Bodenreinertragslehre) kan sägas karaktäriserad 

 däraf, att skogsbruket betraktas begynna pä nytt hvarje gång marken 

 ligger kal, hvarefter det nya beståndet debiteras alla för dess uppdra- 

 gande och vård gjorda utlägg och kostnader med ränta på ränta fram 

 till den tidpunkt, dä genom afverkning den alstrade skörden (= bestån- 

 dets värde) frigöres, och då bokslut öfver det ekonomiska resultatet af 

 skogsbruket kan göras. Ett eventuellt öfverskott utöfver omkostnaderna 

 representerar de under hela uppväxttiden samlade, periodiskt ingående 

 räntorna på det för produktionen använda markvärdet. För att lämna 

 möjlighet till jämförelse mellan vid olika långa omloppstiders slut in- 

 flytande vinster, omföres den periodiska af kastningen till en årlig »mark- 

 ränta», hvars maximum betecknar det gynnsammaste ekonomiska resul- 

 tatet af skogsbruket. Häremot svarar sålunda den s. k. 'Omloppstiden 

 för Iwgsia markränta)!». 



Dessa teoretiskt taget mycket intressanta beräkningsgrunder för 

 skogsbrukets bärighet visade sig emellertid i praktiken medföra vissa 

 betänkliga konsekvenser, hvarjämte det nya äskådningssättet sä hänsyns- 

 löst lancerades, att motståndare i mängd uppträdde och allt fortfarande 

 uppträda. 



Ett af de svagaste momenten i läran ligger otvifvelaktigt i det rent 

 subjektiva valet af räntefoten för utgifternas hopsummering, hvilken fak- 

 tor dock på grund af de långa tidrymder, som förflyta mellan sådd och 

 skörd, har den allra största betydelse för resultatet. En utbetald kultur- 

 kostnad ä 40 kr. bokföres t. ex. vid loo är till följande värden, allt 

 eftersom olika räntefot användes: 



Räntefot 2 % 4 % 6 % 



Beräknade kulturkostnader 290 2,020 I3i572 kr. 



Härtill skola förvaltningskostnader m. m. påföras, hopräknade på 

 samma subjektiva sätt, hvarför skogsbrukets bärighet, på detta sätt be- 

 räknad, ofta måste förefalla rätt j^roblematisk, åtminstone om man jäm- 

 för den af hufvudsakligen räntor bestående utgiften med den behållning, 

 som med mtvarandc virkespris kan vinnas ur ett på detta sätt grund- 

 lagdt bestånd, utan att detta i någon mån i praktiken får ge anledning 

 till yrkande på nedläggande af denna viktiga näringsgren, hvars fortbe- 

 stånd bland annat ansetts böra garanteras af statsmaktarna genom lag- 

 stadgad skyldighet att sörja för återväxt. 



Pä svenska förhållanden med våra till skänks erhållna urskogar och 

 själfsädder, med vår höga räntefot samt med vår bristfälliga skogssta- 

 tistik, som äfven för kulturskogar omöjliggör nästan alla utredningar 

 både öfver netllagda kostnader och erhållna virkespris och virkesskördar, 



