2 00 TOR JONSON. 



ha PressLERS ursprungliga teorier och beräkningsmetoder också haft 

 ytterst litet inflytande, då t. ex. en så väsentlig faktor i systemet som 

 grundläggningskostnadernas debitering med ränta bestämdt måst afvisas 

 äfven af annars utpräglade ränteifrare. 



Jag anser därför onödigt att nu ingå på de oegentligheter, som en 

 praktisk tilläiiipmng af dessa teoretiskt till synes välgrundade synpunkter 

 i vissa fall kunna medföra. 



Den inför denna förening och äfven annorstädes lancerade ekono- 

 miska nya riktlinjen för det svenska skogsbrukets planläggning i ränta- 

 bilitetens tecken har mycket litet gemensamt med ofvanstående Press- 

 lerska markräntelära. hvars namn man enligt mitt förmenande med orätt 

 velat låna, men hvars grundidé man släppt, i och med att man uppgif- 

 ver den beståndsvisa bokföringen med ränte- pä ränteräkning frän sådd 

 till skörd. Det af Norrländska skogsvårdskommittén begagnade namnet, 

 penningrä7iteprincipen. upptager jag därför hellre till användning. 



Med tanke på huru trädets och beståndets värdetillväxtprocent, så- 

 som vi nyss visat, är i ständig tillbakagång med tilltagande ålder, ha 

 penningränteprincipens förfäktare uppsatt som fordran ä skogsbruket, att 

 endast de träd borde få kvarstå i skogen, som visa sig genom sin till- 

 växt kunna lämna vanlig ränta å det värde, som genom trädets afverk- 

 ning och försäljning kan tänkas bli frigordt. Ur en i dagarna synlig skrift i 

 ämnet (E. ANDERS.SON: Ekonomiska principer för skogshushållningens 

 ordnande; Medd. fr. Sv. Trävaruexportför. igi2,h. 12, 1913, h. i) tillåter 

 jag mig följande citat: »Skogskapitalet skall alltså regleras så, att alla 

 dess delar äro räntabla, hvarför tecknet till att ett träd eller bestånd 

 skall afverkas är, att det icke längre växer räntabelt.» — — — Från 

 annat ställe taga vi: — — — »Konsekvensen är, att markränteläran 

 (»penningeränte») gifver ett i vanlig mening räntabelt skogsbruk-^ (kurs. 

 af förf). 



Ehuru hvar och en, som har aldrig så litet fördjupad kännedom om 

 hvad som förut skrifvits i detta ämne, måste ställa sig förvånad och miss- 

 tänksam vid löftet om ett i vanlig mening räntabelt skogsbruk», vilja 

 vi dock med ledning af vårt exempel se till, huru organisationen och 

 afkastningen skulle ställa sig för ett antal skogsbruk, där dessa teorier 

 genomförts. 



Besluta vi oss sålunda för att med yxan »reglera» bort alla träd, 

 som t. ex. ej växa med 5 % ränta — eller efter den räntefot, som förslags- 

 ställarna i de flesta exempel själfva valt — , så visar den nu publice- 

 rade undersökningen, att träden i regel skulle upphöra att växa med 

 5 °'n vid c:a 54 års ålder, hvilket sålunda skulle bli den normala afverk- 

 ningsäldern och omloppstiden i ett dylikt skogsbruk. Den häremot sva- 



