NÅGRA SYNPUNKTER RÖRANDE SKOGSBRUKETS EKONOMI. 2» 3 



en värdestegring hos hela egendomen äger rum af högst betydande om- 

 fång. Denna värdestegring, som ansetts utgöra ända till 2 % årligen, 

 kan emellertid ej tillgodogöras annat än i uthålliga för längre perioder 

 pågående skogsbruk, men spelar för dylika en mycket viktig roll, ehuru 

 den knappast kan bidraga att skänka ränta i /uin/ii^ bemärkelse för korta 

 ränteperioder. 



Ytterligare bör särskildt observeras, att, om man afverkar alla träd, som 

 ej längre afsätta en värdeökning enligt viss fordrad procent, så kommer 

 man med stegrad räntefordran ned till allt lägre afverkningsålder och 

 omloppstid samt ?iås bevisligen förr eller senare i hvarje skogsbruk den 

 omloppstid, då de reducerade inkomsterna ej jörmå täcka de för skogens 

 uthålliga skötsel nödvändiga utgifterna, utan skulle ett försök att bedrifva 

 ett på detta sätt »planlagdt» skogsbruk för skogsägaren medföra ärlig 

 direkt förlust. I vårt exempel började sådan förlust infinna sig vid för- 

 sök att stipulera c:a 7 % minimitillväxt hos enskilda bestånden mot- 

 svarande c:a 44 årig omloppstid, men kan gränsen mellan inkomst- och för- 

 lustbringande skogsbruk teoretiskt taget ligga vid hvilken omloppstid och 

 minimitillväxtprocent som helst. På svaga marker i Norrland med dåliga 

 tillväxt- och afsättningsförhållanden samt dålig flytförmåga hos virket 

 torde man säkert kunna framleta en mängd skogar, där man ej ens kan 

 påyrka en minimitillväxt af 2 % motsvarande kanske 120- ä 140-årig 

 omloppstid utan att riskera att nå fram till ett jämviktstillstånd med 

 årlig förlust, om uthållig skötsel där skall bedrifvas. Detta gränsfall med 

 en omloppstid med årlig förlust, liksom exemplet härofvan i sin helhet 

 visar, att intet som helst fast samband råder mellan de enskilda trädens 

 värdetillväxtprocent och den räntefot, hvarmed skogsbruket i sin helhet 

 förräntar i detsamma engagerade kapital. 



Oberoende af huru kapitalet bestämmes, riskerar man nämligen all- 

 tid att vissa omloppstidei bli förlustbringandc, trots att hvarje enskildt 

 träd och bestånd procentuellt växer fullt tillfredsställande, och represen- 

 terar virkesförrådet i ett dylikt fall, till följd af alltför stark utglesning 

 eller för låg ålder, ett alltför litet kapital med alltför liten absolut af- 

 kastning för gäldande af vissa för afifärens drifvande nödiga minimikost- 

 nader. De procentuellt taget mindre vinstgifvande äldre och medel- 

 ålders beständen behöfvas därför ofta kvar i skogen, så länge de 

 nämligen åstadkomma Jiög absolut produktion, detta för att ge affären 

 tillräcklig bredd och omfattning till fördelning och bestridande af nödiga 

 administrationskostnader, anordnande af transportleder m. m. eller med 

 ett ord för att på ekonomiskt fördelaktigaste sätt tillgodogöra afkast- 

 ningen och skapa nya värden. Dragas de »tyngre» årsklasserna ur affä- 

 ren, kan resterande sedan ej längre effektivt skötas, utan måste ett d)-likt 



