284 TOR JOMSON. 



skogsbruk tillsvidare nedläggas, med alla däraf följande sociala ekono- 

 miska rubbningar för de personer och inrättningar, som däraf kunna 

 stå i beroende. 



Den föreslagna metoden att planlägga skogsbruket på negativ väg, 

 d. v. s. genom borttagande af alla träd, som sluta växa lika fort som 

 den med trädens årsringbredd föga samhöriga och för olika tidsperioder 

 och olika länder växlande bankräntefoten fordrar, visar sig sålunda full- 

 ständigt böra frånkännas rättighet att kalla sig riktlinje för rationell 

 skogsvård, eftersom den helt enkelt ej i ringaste mån bekymrar sig om 

 huruvida det »reglerade» skogsbruket kan reda sig på de rester af skog, 

 det tilläfventyrs kan få behålla, sedan »regleringen» är öfverstökad. 



Som konsekvens af dessa »penningeränteprincipers > tillämpning i 

 praktiken, torde man kunna förutspå uppkomsten af ett i hög grad 

 nnderkapitaliseradt skogsbruk med små och osäkra vinster samt ytterst 

 dålig räntabilitet. Om denna olägenhet kan uppvägas genom bättre pen- 

 ningetillgång för andra näringar, måste detta först klart bevisas, innan 

 skogsbruket tiregleras'» på antydt sätt, ty sedan är det för sent att på 

 länge bota. 



Emellertid torde af min förutnämnda uppsats tydligt framgå, att 

 dessa ränteteoriers framkomst till stor del härleder sig från bristande 

 eftertanke frän dess framställares sida, hvilket förklarar mycket af den 

 bristande öfverensstämmelsen mellan teori och praktik. Dels har man 

 nämligen aldrig gjort sig mödan att uppställa någon fullständig kalkyl 

 för skogsbrukets räntabilitet, dels har man i det allmänna resonemanget 

 afglönit eller åtminstone alldeles felaktigt behandlat ett sä pass viktigt 

 konto som allmänna omkostnader. Man har nämligen helt enkelt förbi- 

 sett det tvifvelaktiga nöjet att besitta ett virkesförråd, där visserligen 

 hvarje träd växer med 5 %, men där administrationskostnaden för affä- 

 ren i sin helhet samtidigt uppgår till 6 %. Dessutom har man genom 

 vissa nedskrifningar af skogsegendomens värde skaffat sig ett kapital af 

 lagom storlek, så att en på papperet mycket lysande räntabilitet uppstått. 



Genom afskrifvande af omkostnaderna och en del af kapitalet, har 

 löftena om det räntabla skogsbruket t. o. m. formulerats så, att eftersom 

 det äldsta (sämsta) beståndet växte med vanlig ränta, samt de yngre än 

 bättre, så måste mer än vanlig ränta kunna påräknas af ett efter 

 tillväxtprocenten regleradt skogsbruk, medan vi däremot nyss visat att 

 inga garantier ens finnas mot direkt årlig förlust. 



Emellertid måste man nu ha fulla skäl att hoppas, att denna öfver- 

 ilade och matematiskt ohållbara teori snart måste försvinna från alla 

 diskussioner om uthålligt bedrifvet skogsbruk. 



För att ej bli missuppfattad vill jag emellertid genast tillfoga, att 



I 



