NÅGRA SYNrUNKTER RÖRANDE SKOGSBRUKETS EKONOMI. 297 



den 5 procent vid 80 är och högre vid lägre omloppstid. Alltså är herr 

 Jonsons viktigaste slutsats, att realisationsvärdet vid alla omloppstider visar 

 sig större än skogens kapital\'ärde vid uthållig drift såväl efter 4 som 5 procents 

 räntefot, ffluktli;. 



Professor Heckscher: Jag hade hoppats att kunna befria de närvarande 

 frän att höra pä mig vid detta tillfälle, och jag tar till orda endast af det 

 skäl, att lektor Tor Jonson formligen utmanat mig till strid, hvarvid jag icke 

 ansett mig berättigad att underlåta att upptaga den kastade handsken. I 

 sammanhang med svaret pä hans kritik anser jag mig dä böra tillse, huru den 

 tankebyggnad är uppförd, pä grund af hvilken han kommit till sitt slutresultat. 



I lektor Jonsons tryckta uppsats finnes, såvidt jag kan förstå, två princi- 

 piella formuleringar af hans ståndpunkt. Den första står på sidan 70 och 

 lyder: »Det är önskvärdt att skogen lämnar sin ägare hög absolut nettoaf- 

 kastning och samtidigt nöjaktigt förräntar i skogsbruket engagerade kapital.» 

 Den andra formuleringen kommer i slutet af uppsatsen pä sid. 109 och lyder: 

 ■i Högsta möjliga absoluta nettoafkastning eftersträfvas, sä långt detta låter sig 

 göra utan afseimrdare nedsättning af skogsbrukets räntabilitet. » Dessa två 

 formuleringar äro icke blott sins emellan oförenliga, utan dessutom hvar för 

 sig felaktigt tänkta; och denna oklarhet har ytterligare skärpts af den tredje 

 formulering, talaren gifvit sina yrkanden i sitt muntliga föredrag. Jag styrkes 

 däraf i den uppfattningen, att ingen af de principer, som bestrida räntabili- 

 tetskrafvet, låter sig formuleras på ett logiskt sätt. Inledaren begär på det 

 första stället en »nöjaktig» räntabilitet och är tillfredsställd med »hög» af- 

 kastning, — hvad nu det månde betyda; på det andra stället talar han där- 

 emot om »högsta möjliga» absoluta nettoafkastning och vill blott att ränta- 

 biliteten ej skall undergå »afsevärdare nedsättning» — i jämförelse med 

 hvilken måttstock får man icke veta. I första fallet skall räntabiliteten alltså 

 vara nöjaktig, d. v. s. normal, i det senare fallet skall åter afkastningen vara 

 den högsta möjliga och räntabiliteten få vara hur låg som helst, om den blott 

 ej »afsevärdare» sänkes. Det är enligt min uppfattning en fullkomlig brist 

 på öfverensstämmelse mellan dessa båda formuleringar. Men kanske ännu 

 värre är, att ingendera ens tagen för sig är logiskt möjlig. Jag t\iHar icke 

 på att den ärade inledaren är matematiker — själf är jag det icke — men 

 jag har onekligen fått ett visst tvifvel om hans förmåga af matematiskt tän- 

 liaiiiie, då jag ser honom pä detta sätt binda ett kraf vid tvä af hvarandra 

 på detta sätt oberoende maxima. Detta är som om man ville begära att få 

 reda på Sveriges längsta ocli rikaste man — om de äro olika personer, hur 

 skall man dä reda sig? Det är fullständigt omöjligt att uppställa kraf pä maxi- 

 mum af såväl räntabilitet som absolut afkastning — man måste välja ettdera. Vill 

 man ha en räntabilitet motsvarande den normala räntefoten, sä måste den 

 synpunkten anläggas i första rummet, och sedan kan man fråga : hvilken är 

 den högsta afkastning som kan erhållas vid denna räntefot. l'ä samma sätt 

 kan man yrka på den högsta afkastningen i första rummet och sedan begära 

 den högsta räntabilitet, som kan upppnäs under denna förutsättning. Men 

 genom att ställa de båda maximikrafven som likaberättigade bredvid hvar- 

 andra låter man frågan liksom bli söndersliten mellan tvä vilda hästar. 



Såsom principen blifvit formulerad i det muntliga föredraget har oklar- 

 heten om hvad föredraganden menar blifvit om möjligt ännu större. Talaren af- 



