2g8 DISKUSSION. 



visar nämligen med stor skärpa, om jag rätt fattade honom, hvad han kallade 

 »godtyckliga fordringar pä räntabilitet från skogsbruket, som ej rättar sig 

 efter sina ägares förvärfsbegär». Med den tankegången måste väl alla ränta- 

 bilitetskraf vara orimliga. Eller skulle man vid 2 '/j % ränta icke få tala 

 om förvärfsbegär, utan endast vid 5 %': Om krafvet på räntabilitet utgår 

 från ett otillständigt förvärfsbegär, hvarför dä ägna den en tanker Och hvar- 

 för går dä inledaren så strängt tillrätta med anhängarna af just denna stånd- 

 punkt, herrar öfverjägmästarna Welander och Wallmo, hvilkas nationaleko- 

 nomiska synpunkter han förklarar »omöjliga i hvarje nutida samhälle/), och 

 anser dem, »närmast böra betraktas som en otidsenlig kvarlefva frän skogs- 

 hushållningens barndomsdagar»? Om räntabiliteten skall uteslutas, skall den 

 uteslutas fullständigt, och för min del föredrager jag nästan en sådan konse- 

 kvent ståndpunkt framför en för tanken omöjlig kompromiss. 



Jag måste emellertid understryka, att det nu endast är fräga om 

 diskussionens principiella idgångsputikt. I det praktiska lifvet kan man natur- 

 ligtvis aldrig tänka sig att realisera ett räntabilitetskraf pä några bråkdels 

 procent när. Vid 70 års omloppstid sättes procenten i lektor Jonsons tabell VI 

 till 2,49, vid 80 års omloppstid till 2,46. Att någon praktisk människa skulle 

 våga yttra sig om huru han bör lägga sin affär för att öka räntabiliteten med 

 0,03 % är en orimlighet; det är icke möjligt att göra sådana beräkningar på 

 förhand. Kan man komma så långt, som att göra beräkningar på 0,3 eller 

 V2 y<> "^''' ^^ f^"" ™^" ^^'^ yixi. glad. Därför menar jag, att när man upp- 

 ställer det teoretiska krafvet pä normal räntabilitet, afses därmed icke, att 

 man skulle kunna få denna samma räntabilitet exakt hvarje år, utan det är 

 endast en nödvändig utgångspunkt, hvarigenom man gör klart för sig hvad 

 man vill, och sedan får man se, hur pass noga verkligheten kan forma sig 

 efter den princip, som man uppställt. Men svagheten i lektor Jonsons tanke- 

 gäng är att han synes ha uppgifvit klarheten i själfva utgångspunkten. 



Om lektor Jonsons mening nu emellertid i verkligheten är, att han af- 

 står från krafvet på räntabilitet till förmån för krafvet pä största absoluta af- 

 kastning, då måste man absolut begära något slag af förklaring, hvarför han in- 

 tager denna mot all annan ekonomisk verksamhets principer stridande ståndpunkt. 

 Hvad är det som föranleder honom hälla på absolut afkastning och icke pä 

 den relativa? Hvaije antydan därom saknas, och saken blir ännu oförklar- 

 ligare, dä han (sid. 97) uttryckligen förklarar sig biträda sträfvandet efter 

 räntabilitet, hvilket man väl omöjligt kan göra, om man låter räntabilitets- 

 krafvet stå tillbaka för något annat. 



Allt detta hänvisar på en brist i tankegången ; och jag kan icke under- 

 trycka det omdömet, att lektor Jonson lämnat ifrån sig den principiella frågan 

 i samma skick som han tog emot den — möjligen något litet fördunklad. 



Emellertid vill jag gifva det lifligaste erkännande ät det faktiska ma- 

 terial, som här frambragts. Jag är säker om att personer, som bättre än 

 jag kunnat bedöma materialets värde, dela min uppfattning, att det skall blifva 

 till stort gagn, när det nu blifvit framlagdt. Möjligheter finnas och äro 

 kanske delvis redan realiserade i riktning af att därigenom komma till större 

 klarhet beträffande vissa punkter. Men en annan fråga är, om lektor Jonson 

 dragit ur dem några slutsatser angående skogens verkliga räntabilitet och 

 om han i så fall dragit dessa slutsatser riktigt. 



Han konstaterar — och som det synes med en viss tillfredsställelse — 



