NÅGRA SYNPUNKTER RÖRANDE SKOGSBRUKETS EKONOMI. 303 



hvilket äfven torde framgä af mina framlagda kubikmassesiffror. Den an- 

 märkning, jag i min uppsats gjort om skötseln, rör därför hufvudsakligen det 

 förhållandet, att de ännu ej hunnit omföras till sådant tillstånd, som moti- 

 veras af deras hastiga öfvergäng från kolskogs- till gagnvirkesdrift. Att en 

 fortsatt och förbättrad fackmässig värd, som ständigt följer tidens ekonomiska 

 kraf, här har ett synnerligen stort och tacksamt arbetsfält, ledande till afse- 

 värd förbättring i skogsbrukets totala räntabilitet, vill jag emellertid såväl 

 för dessa som för andra skogar på det lifligaste understryka, i all synnerhet 

 som jag själf sedan många är tillbaka sökt samla en del faktiska bevis och 

 sifferexempel på just denna sak, hvilka bevis jag sä småningom hoppas fä 

 framlägga. 



Huru tillfredsställande detta faktum är för den totala räntabiliteten, sä 

 ändras emellertid härigenom föga det rådande jämviktsläget mellan skogens 

 kapital och ärliga afkastning. Lyckas man nämligen genom god beständsvård, 

 bättre tillvaratagande af virket, uppdragande af friskare och bättre slutna 

 bestånd m. m., höja värdet pä ärsafkastningen med t. ex. 50 %, så har 

 emellertid jämväl äfven näst äldsta beståndet och alla öfriga stående reserver 

 ökats i värde i ungefär samma grad, hvarför den löpande räntabiliteten, som 

 ej tager hänsyn till egendomens värdestegring, utan endast till det värde, som 

 vid en enda inventering förefinnes, med stor sannolikhet endast föga ändrat 

 sig. En del indifferenta och skadliga träd och bestånd ha ju uttagits ur skogen 

 och sålunda åstadkommit viss lättnad i kapitalkontot, hvarjämte den pä samma 

 areal uppnådda större driften bör tillåta ett relativt taget något billigare administra- 

 tionskonto än förut, men det fasta förrådet har följt afkastningens värdestegring. 



Det bör sålunda ej ge anledning till någon förvåning, om skogsbrukets 

 löpande ränta jämfördt med tillgångarnas löpande värde, uppskattade enligt 

 härofvan använda grunder, i praktiken alltid måste utvisa ett förhållande, lägre 

 än i Sverige gällande vanlig räntefot. Detta förhällande regleras nämligen 

 till stor del af stränga biologiska tillväxtlagar, hvilka vi ej förmå upphäfva, 

 utan endast mer eller mindre väl utnyttja för våra personliga behof. 



Någon talare yttrade nyss, att min framlagda undersökning skulle vara 

 olämplig såsom verkande afskräckande på skogsägarna. Detta yttrande har 

 jag ytterst svårt att förstå. 



Därest talaren härmed menade, att skogsägarna borde hällas utanför och 

 i okunnighet om de frågor, som tackmännen behöfva dryfta för vinnande al 

 klarhet angående skogsbrukets rätta bedrifvande, så får han nog föga medhåll. 

 Tvärtom torde det endast gagna, att den intresserade skogsägaren själf blir 

 så grundligt som möjligt underkunnig om sin förmögenhets natur och skötsel. 



Jag vill till och med pästä, att min förebragta utredning ofta bör vara i 

 hög grad nyttig för dem, som äga eller tänka köpa skog, dä mången där- 

 igenom torde fä en klarare blick pä den verkliga afkastningsförmägan hos 

 de tillgångar, som vid gängse värderingsmetoder uppgifvas tillhöra en skogs- 

 egendom. Härigenom böra rimligare pris erhållas för skogsegendomar, än 

 de som nu ofta betalas, hvilka mången gång absolut hindra egendomens ut- 

 hålliga vård mot rimlig ränta å köpesumman. 



Om äter yttrandet afsåg, att en skogsägare skulle kunna missförstå ut- 

 redningens resultat och t. ex. förväxla den utredda partiella räntabiliteten med 

 skogsbrukets totalräntabilitet, hvarigenom allt för dålig tanke om skogsbrukets 

 bärighet skulle kunna uppstå, sä bör ett dylikt missförstånd knappast vara att 



