304 DISKUSSION. 



befara med de upprepade påpekanden jag både nu och i det föregående gjort 

 angående den särstäUning i räntabilitetshänseende, som skogsbruket genom 

 dyrhetstillväxt och stora utvecklingsmöjHgheter intager gentemot andra näringar. 



Att jag ej annat än i förbigående medtagit denna tilläggsränta beror 

 ju därpå, att den knappast behöfves, när man jämför olika omloppstider i samma 

 skogsbruk, hvarjämte material för dess mera exakta bedömande ej ännu står 

 oss till buds. Som ett enstaka exempel vill jag emellertid anföra, huru en af 

 våra bättre profytor på Malingsbo genom inrättande af flottled i ett enda 

 slag stegrades i värde med c:a 1,000 kr. pr hektar eller frän 1,800 till 

 2,800 kronor, motsvarande c:a 55 % värdestegring. Att skogsbruket i stort, 

 vid rätt skötsel och vid längre perioder kan uppvisa tillfredsställande ränta 

 håller jag sålunda för fullt sannolikt. Men äfven om en fortsatt objektiv 

 utredning mot förmodan komme att lyda på motsatsen, skulle jag hellre åtaga 

 mig den otacksamma rollen att söka grusa öfvardrifna förhoppningar på lätt- 

 förtjänta pangar inom skogsbruket, än jag vill ställa mig solidarisk med dem, 

 som utan några fakthka bevis anse sig kunna utlofva snart sagdt hvilken räntabilitet, 

 som det kan falla en skogsägare in att fordra. Frän det löftet vill jag som 

 fackman och representant för undervisningen i hithörande frågor pä det allra 

 bestämdaste taga afstånd och låta det stå helt för deras räkning, som vågat 

 uttala detsamma. 



Hvad till sist prof. Heckschers yttrande angår, dä han anser sig böra 

 ge uttryck för sin synnerliga förvåning öfver afsaknaden af en verkligt stor 

 och bärkraftig nationalekonomisk riktlinje i min föreslagna beräkningsmetod, 

 där jag söker tillgodose både hög afkastning och räntabilitet i skogsbruket, 

 så har han själf, som det tycks omedvetet, just pekat på åtminstone en af 

 orsakerna, hvarför en sådan riktlinje svårligen låter sig klart formuleras. Om 

 nämligen en lång serie af omloppstider uppvisa, praktiskt taget, ungefär sam- 

 ma räntabilitet, sä måste inom dessa gränser otvifvelaktigt andra synpunkter 

 än räntabiliteten tagas i öfvervägande vid val af skogsjiolitik, hvarvid jag i 

 allmänhet ansett den större och säkrare inkomsten vara att föredraga framför 

 den mindre. Att stipulera någon för alla tänkbara fall användbar regel är 

 dock, enligt mitt förmenande, under dylika förhållanden otänkbart. Det bör 

 bli skogens tillstånd och den uppgift, som den har att fylla, t. ex. husbehof 

 för jordbruk, matare af industri, ägarens förmögenhetsvillkor m. m., som här 

 i hvarje särskildt fall bestämmer. 



Någon tro pä »patentmedicin» i denna fråga har jag sålunda absolut icke. EJ 

 heller känns det lockande för en icke fackman på det nationalekonomiska 

 området att framhäfva sig som profet i en fråga, som trots nära sekellånga 

 diskussioner fortfarande synes erbjuda skolade nationalekonomer en mycket 

 hård nöt att knäcka. Afven om ytterst varnande exempel pä andras misstag 

 ej funnes att tillgå, vill jag påpeka, att en praktisk skogsman af vissa orsa- 

 ker aldrig lika lätt kan tillåta sig att sätta ihop nya teorier i denna fråga, 

 som en teoretisk nationalekonom möjligen vägar. Uen förre kan nämligen 

 när som helst bli utsatt för, att behöfva tillämpa i praktiken, hvad han på 

 papperet utspekulerat, hvilken anledning till eventuella obehag och kitsligheter 

 den senare i regeln är alldeles befriad ifrån. 



Vidare yttrade prof. Heckscher nyss, att han ej alls förstått den kritik, 

 jag i min uppsats ägnat några af hans äldre inlägg i denna fråga, och om jag 

 fattade rätt, anförde han som förklaring, att han ej vore matematiker. 



