3 1 o DISKUSSION. 



lisationen af kapitalet händer, att en del däraf icke blir mera räntebärande 

 än förut, erkänner han, och att det till och med kan hända, att det förbru- 

 kas och förstöres, t. ex. för att citera herr Heckscher, genom att ägaren 

 lägger det i champagne. Men att samtidigt göra sådana medgifvanden och 

 ändock yrka på realisation af skogskapitalet är dock att drifva den teoretiska 

 nationalekonomien väl långt. Därmed blir herr Heckschers ståndpunkt ohåll- 

 bar, ty då släpper han t. o. m. sin egen fundamentalsats, jag nyss anförde, 

 att skogshushållningen skall åstadkomma största varaktiga nationalinkomst af 

 näringslifvet som helhet. Jag anhåller att här få inskjuta en erinran mot 

 jägmästare Petterssons yttrande, att äfven om våra skogar f. n. gifva låg rän- 

 teafkastning, så är skogsbruket i alla fall räntabelt på grund af virkets all- 

 männa värdestegring. Det är en villfarelse att tro, att afkastningens förhål- 

 lande till virkeskapitalet bättras därför, att virkets värde stiger, emedan denna 

 värdestegring gäller både kapitalet och af kastningen. Afkastningens värde 

 eller räntabiliteten i förhällande till den penningsumma jag en gäng betalt 

 för skogen blir visserligen bättre, men det är något helt annat. Det förhål- 

 ler sig här på samma sätt, som när aktier stiga i värde, sedan man fått dem 

 för billigt pris, ty dä stiger räntabiliteten på inköpssumman, men kursen på 

 våra bästa papper stiger också oafbrutet, så att räntan på det kapital ak- 

 tierna sedermera representera blir mycket låg. Den tröst herr Pettersson ve- 

 lat gifva är således ringa. Men jag återgår till herr Heckschers viktiga an- 

 märkning mot den s. k. skogsränteprincipen, att man vid den pä nytt in- 

 vesterar det icke räntabla kapitalet. Man måste fasthålla, att vid ett ordnadt 

 skogsbruk är kapitalet hela skogen. Man får icke se saken som professor 

 Heckscher ser den eller att man vid skogsbruk först investerar kapitalet, som 

 om viss tid därefter utfaller. Detta vore ju riktigt, om vi stode i Saharaök- 

 nen och talade om en begynnande skogshushållning där. Men i vårt land 

 behöfva vi icke först skapa skogar, vi hafva sen urminnes tider haft och äga 

 fortfarande skogar. 



Kapitalränteprincipen, tillämpad på våra skogar sådana de nu befinnas, 

 betyder således realisation af en större eller mindre del af befintligt skogs- 

 kapital. Vid en sådan realisation fär man väga mot hvarandra skogskapital 

 och annat bättre kapital. Två omständigheter äro förbundna med skogska- 

 pitalet, hvilka man icke får förbise. Den ena är den egenskapen, som i all- 

 mänhet saknas hos andra kapital, nämligen att man kan föröka skogskapita- 

 let och dess afkastning enbart genom en omsorgsfullare vård af bestånden. 

 I den mån skogshushållningen utvecklas, blir det således högre afkast- 

 ning. Den andra omständigheten är virkets dyrhetstillväxt. Professor Heck- 

 scher säger själf, att virkets värdestegring ä världsmarknaden är ett obestrid- 

 ligt faktum. 



Dä är gifvet, att det mäste mana till stor försiktighet, om man skall 

 raelisera ett kapital, som har dessa egenskaper. Därtill kommer något, som 

 nationellt sedt, icke kan förbises, och det är, att skogen representerar ett af 

 våra bästa exportvärden och hör till de poster, som utjämna handelsbalansen. 

 Om då, som professor Heckscher medgifver, en realisation af skogskapitalen 

 enligt penningeränteprincipen kan få till följd, att det blir mindre räntabelt 

 eller att det rent af förstöres på ett eller annat sätt, dä synes mig hela denna 

 ränteteori bli närmast ett lotteri. Antag, att en person har en mängd ingå- 

 ende räntor, hvilka han säkert vet, att han genom ökad insikt och bättre 



