NÅGRA SYNPUNKTER RÖRANDE SKOGSBRUKETS EKONOMI. 3" 



skötsel af kapitalet, kan fä att stiga, och att detta är möjligt vid skogs- 

 bruk, därom är vår skogshushållning det bästa vittnesbörd. Vidare och för 

 det andra försiggår här en värdestegring, som är mycket stor, och som kom- 

 mer att i framtiden, enligt hvad fackmän hafva sagt, uppgå till en oanad 

 höjd. Skulle vi föreslå ägaren sätta in alla dessa säkra inkomster på spel 

 med utsikt, att en del af inkomsterna blifva mindre än förut, en del helt och 

 hållet förloras och en annan del möjligen gifva mera än förut, tror ingen, 

 att en person skulle placera sina inkomster på en slump pä detta sätt. Men 

 det är just detta räntehushållarna förorda i fråga om landets skogskapital. Jag 

 kan verkligen icke förstå, huru man kan pä ett så lättvindigt sätt betrakta 

 frågan om vårt skogskapital. 



Därest vi icke kunna med säkerhet förutse, att skogen kan omföras i en 

 värdeform, som har större varaktighetsvärde än skogskapital, då skall den 

 bevaras, men, såsom jag flera gånger sagt, visar det sig, att jag kan omföra 

 skogskapitalet i en värdeform, som för landet nu och i framtiden är ur alla 

 synpunkter bättre, så att en framtida ökad nationalinkomst erhålles, då skall 

 jag göra detta; om jag då också pä vissa trakter skulla hugga ned hela skogs- 

 kapitalet och göra kalmark, sä är det ju blott en nationalekonomisk vinst. 

 Men märkligt nog i detta sistnämnda fall har herr Heckscher upprepade 

 gånger sagt bestämdt nej. Hellre hushållar han med det oräntabla kapitalet 

 än han afverkar marken kal. Dä tvekar han ej att dyrka fädrens andar och 

 tillämpa samma skråväsen, som han förebrår skogsränteprincipen. I detta sitt 

 yttrande har professor Heckscher gjort sig skyldig till en inkonsekvens, som 

 jag upprepade gånger anhållit, att han ville förklara, ehuru förgäfves. På 

 grund af denna reservation mot kalhuggning är det också som professor 

 Heckscher säger, att han skulle förstå farhågorna för skogssköfling genom 

 hans princip, ifall det gällde skog eller icke skog, men det gäller icke detta, 

 utan allenast skog med kortare eller längre omloppstid, säger han. Genom 

 denna försiktiga begränsning, att skogen icke skall huggas ren, har han vis- 

 serligen för sin del tagit afstånd frän kalhuggning, men han lancerar i alla 

 fall en princip, som, vare sig han vill eller icke, i sina konsekvenser kan leda 

 till skogssköfling. Grundsatsen är, att den icke räntabla delen af det skogs- 

 kapital, som fordras för högsta afkastningen, skall realiseras, och därmed göres 

 ovillkorligen en del af markens produktionsförmåga latent, och herr Heck- 

 scher har icke angifvit någon som helst begränsning för minskning af pro- 

 duktionsförmågan. Låt oss antaga en så låg omloppstid och litet skogskapi- 

 tal, att produktionen blir sänkt med ända till 75 %. Detta är detsamma 

 som att '^|^ af marken ligger improduktiv. Men om äfven detta ringa skogs- 

 kapital är oräntabelt, hvarför icke realisera detta och binda den sista fjärde- 

 delen också af produktionskraften? Detta är lika berättigadt, ifall jag omför 

 eller hoppas omföra återstoden af skogskapitalet i annan värdeform, som ger 

 landet en högre nationalekonomisk inkomst. Skillnaden är endast, att när 

 jag har '/^ af produktionskraften kvar, så har jag marken beväxt med ett 

 glest skogsbestånd, men gör jag äfven denna ringa återstod latent, uppstår 

 kalmark. Det är endast affektionen af kalmarken, som synes påverka veder- 

 börande, så att de icke vilja kalafverka ett icke räntabelt skogskapital, men 

 det är till sina verkningar precis detsamma som att sänka omloppstiden, det 

 är blott minskning i o/iia grader af produktionsförmågan. Det är faran för 

 totalafverkning som gör, att kapitalränteprincipens anhängare bland skogsmän- 



