DISKUSSION. 



I 



nen reagera, då det blir fråga om alltför låga omlop])stider, och det är därför 

 som jägmästare Andersson inom ett år retirerat frän sin räntabilitetsständpunkt 

 om 5 procent. Den ståndpunkten förfäktade han 191 1, men 191 2 sade han, 

 att i våra naturskogar kunna vi icke hålla på så hög afkastning som 5 pro- 

 cent, ty de förmå ge blott 2 ä 3 procent. Det må tillåtas en gissning, att 

 det var resultatet af taxeringen i Värmland, och den där funna laga tillväxt- 

 procenten som gjorde, att han sä hastigt bytte om ståndpunkt. 



Vore professor Heckscher och alla de andra räntehushällarna förresten 

 konsekventa, borde de naturligtvis påyrka afverkning af alla oräntabla virkes- 

 förråd — ju större blir ju nationalinkomsten — och blott spara sådana, som 

 t. ex. behöfvas pä grund af klimatiska förhållanden. Men vi behöfva visst 

 icke af detta skäl hälla alla nuvarande vidsträckta skogsmarker skogbeväxta. 

 I Skåne och i Östergötland lider man icke af att skogen upptager så liten 

 areal, marken synes snarare bli bördigare. Men så länge herr Heckscher 

 och hans meningsfränder icke vilja omföra alla oräntabla virkeskapital, mot- 

 säga de sig själfva och visa, att de icke i praktiken tro på sina läror om 

 framtida ökad nationalinkomst från afverkade skogskapital, och då kunna de 

 icke heller hafva anspråk på att andra skola tro dem. 



En af hörnstenarna i herr Heckschers skogsekonomiska system är den 

 i början af mitt anförande berörda, oriktiga satsen, att man vid ett ordnadt 

 skogsbruk skall först investera skogskapitalet, hvilket därefter utfaller inom en 

 framtid lika läng som omloppstidens antal år, alltså tidigare vid korta än 

 långa omloppstider. Däri ligger största principiella skillnaden mellan profes- 

 sor Heckscher och mig och mellan största skogsränteafkastningen och kapi- 

 talränteprincipen. Dagliga erfarenheten säger dock, att vi icke behöfva skapa 

 skogar vi ha dem förut i befintligt skick och med nuvarande åldersklassför- 

 delning'. 



Herr Heckscher har i sina uppsatser påstått, att min ståndpunkt betyder 

 ett förnekande af kapitalräntan, och har velat med stöd häraf bevisa, att en 

 skog får ett oändligt värde. 



Skillnaden i uppfattning ligger enligt ofvanstäende icke däri, att skogs- 

 ränteprincipen förnekar kapitalräntan, utan däri, att vi utgå frän att in- 

 komsterna vid hvarje ordnadt skogsbruk äro på samma sätt omedelbart ingå- 

 ende evighetsräntor, såväl vid kort som läng omloppstid. Herr Heckscher 

 grundar hela sin åskådning pä en väntetid, som saknar motsvarighet i verk- 

 ligheten. 



Ja, jag har kanske öfverskridit den föreskrifna tiden, men detta spörsmål 

 är af stor praktisk betydelse, och jag vill lifligt hoppas, att vederbörande icke 

 skola följa dessa för våra skogars bestånd farliga realisationsförslag. Staten 

 bör icke realisera något af det skogskapital, som fordras för att utnyttja mar- 

 kens hela produktionsförmåga, om man icke kan placera det pä ett för lan- 

 dets ekonomi bättre sätt. Då får jag säga, att det är en annan sak, som 

 här bör uppmärksammas och som brådskar, i synnerhet i Norrland, och det 

 är att bereda tillgäng till folk och medel, så att vi kunna planmässigt afver- 



' Man må icke förvilla sig däraf, aU man vid skötseln af eU skogskomplex slutafver- 

 kar hvarje särskild markyta med vissa långa tidsintervaller. Ty kapitalet, d. v. s. skogen som 

 förvaltningsenhet, är dock kvar och lämnar en fortgående afkastning ehuru från skilda ytor 

 ä skogen olika år. 



P. O. W. 



