NÅGRA SYNPUNKTER RÖRANDE SKOGSBRUKETS EKONOMI. 319 



ganska värdefulla bidrag till kännedomen om afkustningen vid olika omlopps- 

 tider — absolut räknadt. Herr Jonsons hufvudsakliga misstag röra räntabili- 

 teten. Beträffande denna har han onekligen haft en gemen otur. Ett kalkyla- 

 tionsfel kan ju hvem som helst göra; vanligen upptäcker man det själf, då 

 man kritiserar sina resultat. Nu ville emellertid olyckan, att herr Jonson vid 

 sina studier i den utländska litteraturen träffade pä sachsarnas afkastnings- 

 procenter, hvilkas öfverensstämmelse med hans resultat var så god, att han 

 trodde sig hafva kommit till »rätt facit», hvilket i sin ordning gjorde, att han 

 ej heller undersökte betydelsen af »facit». Kalkylationsfelet doldes därigenom, 

 att det ungefär jämnt täckte felet i uppfattningen af kontrollmaterialet. 

 Rättas båda felen på sätt jag gjort, blifver jämförelsen berättigad, pä samma 

 gång som öfverensstämmelsen fortfarande är god. Men utslaget innebär mycket 

 större räntabilitetsmöjligheter. 



Jag är ytterst tacksam för upplysningen, att värdet på de sachsiska stats- 

 skogarna upptagits hufvudsakligen efter herr Jonsons värderingsgrund. Ty i 

 så fall öfverstiger ju det s. k. värdet pä de sachsiska statsskogarna med 

 cirka 55 % deras realisationsvärde. Den uttagna afkastningen uppgår 

 alltså till 3,3 % i stället för 2,1 % af realisationsvärdet, hvaraf framgår att 

 räntabiliteten i själfva verket, räknad på det värde, som genom realisation kan 

 ittagas, är 1,2 % högre än af mig för per 1889 — 98 beräknats (4 %) och 

 alltså uppgår till 5,2 % . 



För ett rätt förstående af det resultat, som de sachsiska statsskogarna 

 lämnat, måste ihägkommas, att man där inventerar kapitalet hvart io:de är 

 efter vid hvarje tidpunkt gällande pris. Därvid är gifvet att alla de änd- 

 ringar, som skogskapitalet undergår, influera pä värderingen; antagligen har 

 å dessa skogar såväl virkesmassans kubikinnehåll som stammarnas genomsnitts- 

 groflek ökats, vid hvarje inventering. Slutligen hafva äfven prisen under 

 tidernas lopp stegrats. Då herr Jonson jämför sina resultat med dessa skogars 

 afkasting utan att räkna med kapitalets förbättrande, så utesluter han alla 

 tre ofvan nämnda källor till kapitalökning. Därvid omnämner han endast, att 

 han ej vill räkna med den allmänna prisstegringen ä virke. För att i detta fall 

 följa herr Jonsons exempel hade ju sachsarna i sin skogsbokföring måst räkna 

 med 1854 — 63 års pris ända till nänmrande stund och allt framgent. Redan 

 häraf framgår orimligheten i herr Jonsons vägran att räkna prisstegringen 

 såsom ett led i räntabiliteten. Men då det gäller att jämföra en penning- 

 placering i skog med en deposition i bank, sä måste man för att få till stånd 

 en sann jämförelse räkna med alla faktiska fördelar. Har man 100,000 kr. i en 

 bank, och årligen lyfter räntan med 4,000 kr. har man efter 10 år endast 

 100,000 kr. på banken. Men har man en skog, som under bibehållen virkes- 

 massa, genomsnittsgroflek, kvalitet och ålder årligen levererar 4 procent af 

 sitt värde, så är densamma efter 10 år sannolikt värd 110,000 kronor och 

 gifver dä med samma kvalitativa och kvantitativa afverkning en 10 %■ högre 

 afkastning än depositionen. Detta är ju en fördel med placering i skog, som 

 penningedepositionen icke har att uppvisa. 



Uteslutandet af denna räntabilitetsfaktor kan gä för sig i en teoretisk 

 kalkyl, som icke söker kontakt med verkligheten — men icke i praktiken. 

 Kn sådan kalkyl tjänar ju emellertid ingenting till. Vår kännedom om skogs- 

 hushållningens resultat måste fotas pä fakta, på inventeringar och bokförda af- 

 verkningar. Det är icke en dag för tidigt, att vi börja en ordnad skogsstatistik, 



