320 DISKUSSION. 



sä beskafifad, att man verkligen lär en jämförelse mellan olika kronoparkers, revirs I 

 och distrikts resultat. En sådan Jämförelse är af intresse icke blott i nutiden I 

 utan äfven olika tidsperioder emellan. Sachsarna kunna med stolthet visa] 

 hän på sin bokföring, med hvilken de i närvarande stund stå 60 år framom | 

 oss. Medelst denna äro de i stånd att bedöma skogshushållningens möjligheter | 

 mycket säkert, medan vi endast trefva oss fram med kalkyler. De kunna medelst 

 denna bokföring bevisa, att deras sträfvanden till räntaliilitet burit frukt, i det 

 de lyckats uppnå en för deras ränteförhållanden mycket god ränta pä sina 

 realisationsvärden . 



Det finnes ingen anledning till att icke vi skulle kunna upi)nå samma 

 eller ännu högre räntabilitet, då de svårare afsättningsförhällanden, som råda 

 på våra skogar, föranleda större procentuell differens mellan groft och klent 

 virkes kubikmeter-pris ä rot, och det just är denna skillnad och tiden för dess 

 åstadkommande som konstituera räntabiliteten. Det synes tydligt, att vi i 

 många fall uppnå 4 ä 5 %" ränta, uta?i att veta det. 



Såväl sachsarnas resultat som herr Jonsons kalkyl, sedan den korrigerats, 

 utgöra i sin öfverensstämmelse sins emellan och hvar för sig, synes mig, alldeles 

 tillräckliga bevis för skogsbrukets räntabilitetsmöjligheter. 



Jag föreställer mig, att detta förhällande, särskildt det verkliga resultatet 

 af den sachsiska statsskogshushållningen, om hvilket herr Jonson såväl före 

 som efter sina omfattande studier varit okunnig, skall glädja herr Jonson lika 

 mycket som alla dem, som vilja bedrif\'a ett räntabelt skogsbruk, ett mål som 

 af mången ansetts oupphinneligt och därför onödigt, ja rent af farligt att väcka 

 förhoppningar om. Jag är förvissad, att herr Jonson icke är att räkna till 

 sistnämnda parti, helst som han, oaktadt den pessimism, som genomgår hans af- 

 handling, själf försäkrar sig »ingalunda afse att motarbeta sträfvandet efter 

 räntabilitet». 



Öfverjägmästare Wallmo : Tiden har sä långt framskridit, att jag ej finner 

 lämpligt att djupare gifva mig in på ämnet. Men jag skulle dock vilja visa 

 herrarna några tabeller, och jag lofvar att ej taga alltför många minuter i 

 anspråk. 



När man vill upphjälpa skogsbrukets ekonomi, måste man enligt mitt 

 förmenande hälla sig till grundvalen för dess bärighet, och det är tillväxt- 

 procenten. Redan för öfver 20 är sedan opponerade jag mig emot den hand- 

 tering, som i en följd af år fortgått i Sverige efter en metod, hufvudsakligen 

 hämtad från Tyskland. Jag sade, att metoden var baserad på felaktig grund, 

 i det att man hopade för mycket virkeskapital i alla bestånd öfver 50 år, 

 hvilket hade till följd tillväxtprocentens alltför snabba sjunkande, på samma 

 gång som mindrevärdiga sortiment producerades, därigenom att träden fingo 

 stå sä tätt, att de ej kunde utväxa till grof dimension. Gallringen inskränkte 

 sig till s. k. låggallring, som ägde rum en eller i bästa fall ett par gånger 

 under beståndets uppväxttid före dess So:e är, men efter sagda tid lämnades 

 beståndet orördt att sköta sig själft bäst det gitte ända till tiden för dess 

 borthuggande. Dylika vanskötta bestånd kallas ännu i dag som är för normal- 

 bestånd, och jägmästare Maass har nyligen i föreningens tidskrift publicerat 

 kubikmassor och tillväxtsiffror från sådana »normalbestånd». Den af jäg- 

 mästare Maass funna tillväxtprocenten är å tabell i grafiskt framställd genom 

 en streckad kurva. Sedermera har jägmästare Jonson publicerat siffror från 



