SKYDDSÅTGÄRDER MOT SKOGSELD VID JÄRNVÄGSUN'JER. 333 



den största faran. Pä passande ställen användes skyddssträckorna till åker- 

 bruk. Löfträdskulturerna misslyckades dock ofta ä magrare mark, där sanden 

 efter marktäckets aflägsnande fick karaktär af flygsand, och för öfrigt dödades 

 plantorna lätt genom löpeld, där nu markbetäckningen ej var fullständigt bort- 

 tagen. Förvisso hafva dock dessa skyddsanordningar rätt väl fyllt sitt ända- 

 mål; likväl händer, att .vid stark vind gnistor flyga öfver den närmaste kala 

 eller med löfbuskar bevuxna remsan och först uppfångas af det innanför be- 

 fintliga glesställda, uppkvistade tallbeständet, som genom diken äfven är in- 

 deladt i rutor. Kostnaden är dock alltför stor. Skogsförvaltningen har för 

 dessa närmast liggande remsor blott kultursvårigheter och utgifter att anteckna, 

 och äfven å den innanför befintliga remsan kan skogen ju ej behandlas forst- 

 ligt. Banförvaltningen hade att bekosta markrensningar af remsorna och di- 

 kena samt fick betala alla brandskador äfven inom skyddsremsorna. Allt 

 efter trafikens stegring hafva ock fordringarna pä skyddssträckorna ökats. 

 Man fordrar, ait marken därstädes skall antingen i sin helhet eller ock pä 

 tillräckligt breda gångar, parallella med banlinjen, hafva en ej antändbar yta, 

 samt alt på skyddsremsorna antingen öfver hela ytan eller på en tillräckligt 

 bred sträcka står ett bestånd, som hindrar att gnistor flyga öfver till den verk- 

 liga skogen innanför. För att på lämpligt sätt nä första målet, ha i Chorin 

 försök gjorts med plantering af åtskilliga buskväxter och örter, såsom Caragana, 

 Ule.x, Latkvrus och lupinarter, dock utan framgång, hvadan sträckan närmast 

 linjen, där nu ej åkerbruk kunde etableras, fick praktiskt taget ligga kal, enär 

 jämväl löfträdskulturerna vanligen gingo ut; f. ö. uppfångade löfträden ej 

 gnistorna under den här nere farligaste tiden, mars — april, då de ju stodo 

 kala. Ofver de alltså kala remsorna kunde gnistorna obehindradt flyga, enligt 

 iakttagelser ända till 35. m Under senaste 10 — 15 åren har därtor ett 

 annat förfaringssätt, efter förslag af Kienitz, kommit till användning, k den 

 närmast banlinjen liggande, mer eller mindre kala remsan planteras tall, som 

 ju äfven å mager och torr mark trifves, ä de ständigt gröna barren uppfån- 

 gas de gnistor, som nedfalla på detta område, och slockna. Skogseld börjar 

 ju i regel med markeld, som sedan sprider sig upp i kronorna. Tallen är 

 äfven vid sä små stamdimensioner som 3 — 4 cm. vid marken härdig mot 

 elden, under det björk och än mer andra löfträd äro ömtåligare. För att tå 

 ett dylikt tallbestånd brandsäkert erfordras att å marken ej finnas material, 

 som vid förbränning alstra hög värmegrad. Därför måste större grenar o. d. 

 aflägsnas samt uppkvistning af tallarna ske till 0,75 mtr, eller, om gräs och 

 annat dylikt finnes, till 1,5 m:s höjd. Som tallbarken endast vid ej alltför 

 tätt beståndsförband utbildar sig tillräckligt tjock för att gifva stammen verk- 

 samt skydd mot elden, borde slutenheten vara ungefär 1,2 m:s förband; dock 

 må ej slutenheten hälla sig så låg, att förmågan till uppfångande af gnistor 

 i grenarna nedsättes. Tallen skulle dock, trots allt, ej kunna hålla stånd mot 

 skogseldar af större omfång genom den hetta, som därvid utvecklas. Förden- 

 skull indelas skyddsfälten i smärre afdelningar och har, enligt iakttagelser, en 

 bredd af 12 — 15 m. visat sig lämplig, och böra naturligtvis gångarna mellan 

 dessa fält hållas fria och öppna. De fordringar beträftande anordnandet af 

 skyddsbältena, som nu senast utbildat sig, äro hufvudsakligen, ati hiuiföyvalt- 

 ningen omedelbart intill gränsen af banområdet häller en i m. bred gäng tri 

 frän betäckning, så att de ofta förekommande banvallseldarna motas, hvar- 

 jämte parallellt med denna gång 12 — 15 m:s afstånd en annan gång 1,5 



