NOTISER. 389 



I anslutning härtill får styrelsen i korthet omnämna vissa af de betänkligheter, som i 

 allmänhet kunna framställas mot dimensionsafverkning. Genom en sådan afverkning skördas 

 de större och bättre träden, medan de mindre och svagare lämnas att fortväxa, ehuru de 

 äro mer eller mindre skadade af ljusbrist 111. m. Enär granen bättre än tallen uthärdar 

 heskuggning, gynnar dimensionsafverkning granens utbredning ])å tallens bekostnad. En 

 dylik afverkning medför vidare att beståndet i regeln blir glest och luckigt, hvarigenom 

 marken försämras och förvildas. Den blir sålunda ej ägnad att tillfredsställa granens anspråk 

 för att nå god utveckling, så framt marken ej tillförne varit mullrik och bördig, hvilket 1 

 fråga om våra två nordligaste län i regeln ej är fallet. 



Domänstyrelsen får i öfrigt i detta afseende hänvisa till hvad 1896 års skogskommitté 

 anfört ä sid. 84 och 85 i första delen af sitt betänkande. Likaledes far styrelsen åberopa 

 hvad samma kommitté anfört såsom skäl för dimensionslagens bibehållande i Västerbottens 

 och Norrbottens läns kustland. Härvid vill styrelsen likväl särskildt betona, att dimensio- 

 nen ä icke undermåligt virke måste hållas hög och alldeles icke sänkas under de mått, som 

 nu äro gällande. Dimensionshuggningens menliga verkningar pä skogsbestånden blifva nämli- 

 gen på sådant sätt mindre, och den skogsvård, som utöfvas vid afverkning af undermåligt 

 virke, kommer att omfatta större delen af bestånden. Dimensionen utgör nämligen gränsen 

 mellan å ena sidan, hvad som må afverkas utan alla hänsyn, och å den andra hvad som 

 allenast med iakttagande af god värd af den växande skogen och af skogsmarken må af- 

 verkas. Det har emellertid ifrågasatts, att för granen skulle kunna bestämmas en lägre 

 dimension än för tallen, ja, till och med, att granen skulle blifva så att säga fågelfri. (Jäm- 

 för i detta afseende dels yttranden angående lämpliga åtgärder för befrämjande af den en- 

 skilda skogsvården inom Västernorrlands och Jämtlands län, afgifna år 1 90 1 af kommitterade, 

 utsedda af Västernorrlands och Jämtlands läns landsting, dels N. G. Ringstrands granskning 

 af 1896 års skogskommittés betänkande i Ekonomisk tidskrift år 1900. Domänstyrelsen 

 anser sålunda det förevarande lagförslagets bestämmelser lämpliga med afseende på den 

 ifrågasatta, nu gällande dimensionen och dess tillämpning utan åtskillnad på trädslagen. 

 Hvad en reservant, P. O. Welander, anfört såsom skäl för en lägre dimension än den af 

 kommittén föreslagna synes ej förtjänt af beaktande. Vid det förhållande, att den under- 

 måliga skogen i hvarje fall kan blifva föremål för sakkunnig vård, måste man förutsätta, att 

 skogsbeståndens behandling varder lämpad efter bland annat växtplatsens beskaffenhet. (.)m 

 marken befinnes å någon lokal vara så svag, att träden skulle blifva öfveråriga, förr än de 

 uppnå den i lagen bestämda dimensionen, lärer den skogens beskaffenhet vara sådan, 

 att för dess ordentliga skötsel och vård erfordras afverkning af undermåligt virke och detta 

 i sådan omfattning, att återväxt inträder. Skogen kan sålunda i full öfverensstämmelse med 

 hvad den nu gällande förordningen och det föreliggande lagförslaget innehåller skötas efter 

 en omloppstid, som i hvarje fall afväges efter de rådande förhållandena, äfven om den i 

 vissa fall kan medföra, att bestånden måste föryngras såsom undermåliga. Då man vet, att 

 skogshushållningen å de svagare markerna bjuder större svårighet än å bättre lokaler, lärer 

 det få anses vara en styrka och ej en svaghet hos lagförslaget, att bestånd ä sämre mark kunna 

 blifva föremål för en fullständigare vård än skogar å näringsrikare jordmån. 



Skall lagen kunna blifva fullt effektiv, är det emellertid enligt styrelsens mening nö- 

 digt, att allt imdermåligt virke utom det, som användes för gårdens eget eller med densamma 

 i sambruk varande fastighetens husbehof, underkastas utsyning och stämpling enligt en god 

 skogsvårds fordringar. Lagens syfte bör nämligen vara att vid skogsafverkning för afsalu 

 hindra skogssköfling och framkalla skogsvärd. Skogssköfling bör anses vara lika förkastlig, 

 vare sig virket afverkas för export eller för försäljning inom landet, äfven om det vore för 

 ortens behof. Skulle exempelvis en skog sköflas genom afverkning af byggnadsvirke för en 

 närbelägen stad eller annat samhälle, torde detta icke böra anses vara mera lofvärdt, än om 

 virket sålts för tillverkning af pappersmassa. Likaledes vore sköfling af en skog icke mindre 

 beklaglig, om därvid afverkadt virke användes till en under byggnad varande järnväg såsom 

 syllar, stängselstolpar m. m., än om det förbrukades för något icke allmänt ändamål, exem- 

 pelvis till sågning för export. Ändamålet med afverkningen bör alldeles icke kunna anses 

 sätta någon bättre eller sämre prägel på skogssköflingen. Om detta är obestridligt, så bör 

 hvarje afverkning af undermåliga träd för annat ändamål än eget husbehof dömas lika. 

 Häraf följer, att hvad som gäller för tillstånd till afv-erkning af undermåliga träd, afsedda 

 till sågning för export, framställande af trämassa m. m. måste tillämpas jämväl beträffande 

 annan afverkning af sådana träd, då de icke äro afsedda till eget husbehof. För fritt för- 

 fogande af undermåligt virke bör alltså i hvarje fall fordras, att tillstånd i vederbörlig ord- 

 ning lämnas till dess afverkning. Därmed följer ock att undermåligt virke, för hvars afverk- 

 ning vederbörligt tillstånd ej lämnats, bör vara underkastadt beslag, hvarhelst det anträffas. 



