390 NOTISER. 



och icke blott å vissa i I § angifna ställen, så framt det är afsedt att användas till annat 

 ändamål än för gårdens eller i sambruk med densamma varande fastighets behof. Anträffas 

 sådant virke nu i eller invid en flottled, är det ej underkastadt beslag. Det måste först 

 nedflottas till och uppläggas å lastageplats, sågplats o. s. v. Om en större hop sådant un- 

 dermåligt virke upplagts strax utanför en sågplats vid en exportsåg för att efter hand vid 

 obevakade tillfällen föras in i sågen och omedelbart försågas, är det ej beslagsmässigt, äfven 

 om det konstateras, att timmerpartiet minskas i samma mån som det mindre sågvirkets mängd 

 vid sågen ökas. Endast undantagsvis torde kunna ledas i bevis, att sågadt virke tillkommit 

 af undermåliga träd ; framför allt gäller detta, om virket är kantadt. Fyrhugget och tvåslaget 

 virke äfvensom rundvirke af undermåliga träd får enligt nu gällande bestämmelser och jäm- 

 väl enligt det föreliggande lagförslaget afverkas i huru stor myckenhet som helst under 

 förutsättning, att skogsägaren iakttager, att ej virket upplägges vid lastageplats eller å öfriga 

 i I § omförmälda ställen, hvartill kommer, enligt det förevarande förslaget, att nödigt antal 

 fröträd skall kvarlämnas. Skogssköflingen kan sålunda äga rum i stor utsträckning å så- 

 dana fastigheter, som ligga i närheten af städer eller andra större samhällen, invid järnvä- 

 gar o. s. v. Ett flertal liknande oegentligheter skulle kunna anföras såsom motiv för att 

 lagen borde byggas på den grund, som ofvan angifvits, nämligen att allt undermåligt virke 

 utom det. som användes för gårdens eget eller med densamma i sambruk varande fastighets 

 husbehof, skall för att fa fritt disponeras vara utsynadt och stämpladt samt, om så ej är fal- 

 let, underkastadt beslag, hvarhelst det anträffas. Först på sådant sätt kunde lagen blifva fullt 

 effektiv, och för kontrollen öfver dess efterlefnad kräfdes ej de dyrbara och likväl ej till- 

 fyllestgörande åtgärder, som äro förenade med nu gällande bestämmelser och äfven skola 

 erfordras, därest det nu föreliggande förslaget varder till lag antaget. Lagen blefve ock på 

 sådant sätt mäktig att framkalla en så god värd af skogbestånden, som med en dimensions- 

 lag är möjligt. Dylika bestämmelser innebära visserligen ett ganska långt steg från hvad 

 som nu är gällande och likaledes från hvad de kommitterade föreslagit, men vill styrelsen 

 särskildt betona, att lagen med tillämpning af sådana grunder skulle blifva mera effektiv och 

 dess kontroll mera billig än jämlikt det föreliggande förslaget, enligt hvilket kontrollen 

 likasom för närvarande blir ineffektiv, men dock förenad med stora svårigheter och kostna- 

 der. Domänstyrelsen är beredd att afgif\'a förslag till de ändringar, som häraf skulle på- 

 kallas, därest Eders Kungl. Maj:t täcktes vara benägen framlägga ett dylikt förslag för Riks- 

 dagen. 



I det föreliggande förslagets 3 § ligger dess enligt styrelsens förmenande svagaste punkt. 

 Denna paragraf är af genomgripande betydelse för en blifvande kontroll öfver bestämmel- 

 sernas efterlefnad. Styrelsen aktar för den skull nödigt något utförligare behandla denna 

 och dän'id först lämna en kort historik öfver tillkomsten af motsvarande nu gällande be- 

 stämmelser. 



Liknande bestämmelser ingingo redan i nådiga förordningen den 29 september 1874 

 angående åtgärder till förekommande af öfverdrifven afverkning å ungskog i Norrbottens län, 

 hvilken genom nådig förordning den 23 juni 1882 förklarades skola äga tillämpning jämväl å de 

 delar af Västerbottens län, som icke tillhöra lappmarken. Då dessa författningar genom 

 nådig förordning den 19 mars 188S sammanfördes till en, omfattande båda länens kustland, 

 meddelades däri bland annat enahanda bestämmelse, så lydande: »Dock vare hemmansägare 

 eller åbo ej förment att, äfven utan sådant tillstånd, af hemmanets skog till oundgängligt 

 husbehof låta vid gården såga oah ativända undermåligt virke.» Häraf framgår alltså att 

 det i denna punkt afsedda virket skulle både försågas och användas vid gården, hvaraf föl- 

 jer att med oundgängligt husbehof afsågs uteslutande fastighetens eget behof. Gifvetvis 

 borde ej heller försågningen begränsas att ske vid gården, om virket skulle fått användas 

 äfven för annat husbehof än gårdens. 



I det förslag till ändrad lydelse af dimensionslagen, hvilket afgafs af 1896 års skogs- 

 kommitté, ändrades den nu citerade punkten på det sätt, att orden »vid gården» uteslötos 

 och uttrycket »oundgängliga husbehof» utbyttes mot »eget husbehof». Denna ändring inne- 

 bar ej i sak någon ändring i fråga om virkets användning, utan afsåg allenast, att husbehofs- 

 virket skulle kunna försägas äfven annorstädes än vid gården, hvilket var en påtaglig för- 

 del, om därstädes ej fanns någon såg. Rättigheten skulle emellertid gälla allenast det virke, 

 som hemmansägaren behöfde använda för sitt eget husbehof. 



Eders Kungl. Maj:ts proposition n:o 48 till 1903 års Riksdag bibehöll emellertid samma 

 lydelse, som ofvan anförts ur 1888 års förordning med allenast tillägg af orden eller inom 

 samma by» efter orden »vid gården». Emot det af skogskommittén föreslagna uttrycke 

 »eget husbehof» anförde departementschefen, att enär uttrycket »oundgängligt husbehof» 

 tolkats så, att föryttring af undermåligt virke, som sågats vid husbehofssäg, vore tillåten 



