EXTRA-ORDINARIE-SYSTEMET INOM SKOGSSTATEN. 405 



nämligen till arbete af olika slag under längre eller kortare tid, vanligen 

 på sommarhalfåret — i bästa fall vår, sommar och höst — men släppas 

 för vintern, då de naturligtvis i regel ej kunna skaffa sig annat arbete. 

 För hvart år som går blir antalet dylika arbetslösa vinterliggare af de 

 senaste årskurserna större och större. 



Afven i detta afseende har de extra jägmästarnas förbund sökt upp- 

 rätta en statistik, som dock ej går längre fram än till 1910. Tiden till- 

 låter ju ej heller, att vi ur denna utredning anföra så många detaljer. 

 Tydligt är emellertid, att tendensen går mot ökad arbetslöshet. Då 

 nämligen är 1907 blott 3 extra jägmästare i statstjänst synas drabbats af 

 dylik ofrivillig arbetslöshet under sammanlagdt 162 dagar och år igo8 

 blott 7 st. under 139 dagar, steg antalet år 1909 till 16 stycken med 

 sammanlagdt 778 förlorade dagar och år 19 10 till 21 med tillsammans 

 1,734 förlorade dagar. Sistnämnda år funnos arbetslösa inom de 4 sista 

 årskurserna och i medeltal drabbades hvarje arbetslös af nära 3 måna- 

 ders förlust. 



Hvad som gör dylik ofrivillig arbetslöshet bland de extra så betänk- 

 lig för dem, som drabbas däraf, är, att den icke blott innebär afsaknad 

 af inkomster, utan också af meriter. En yngling, som genom en ogynn- 

 sam tillfällighet drabbas af en långvarigare arbetslöshet under ett tidigt 

 skede af sin tjänstemannabana, kan, tack vare denna meritförlust, sedan 

 alltjämt få stå bakom likåldriga kamrater med kanske mindre förmåga, 

 men mera tur. Det är denna predestinerande egenskap i meritberäk- 

 ning, som — inom parentes sagdt — gör, att man kan sätta i fråga, 

 huruvida den i sitt nuvarande skick verkligen är så lyckligt funnen, och 

 om ej i fall af väl vitsordad tjänst val enligt ren anciennitetsprincip 

 vore att föredraga. 



Vare sig nu de extra jägmästarna på ärsförordnande bekläda tjäns- 

 ter, som i vikt och ansvar — men icke i lön — äro jämförliga med 

 de ordinaries, eller de ha en mera oviss och underordnad ställning, ett 

 är gemensamt för snart sagdt alla: vi känna oss med tilltagande ålder 

 mer eller mindre rotlösa på vår plats i lifvet utan någon riktigt varak- 

 tig stad, och vi blicka framåt mot den tid, då vår ställning skall bli 

 mera trygg och kronans kaka något litet större. 



Att denna väntan synes väl lång är desto förklarligare, som många 

 under tiden dristat gifta sig, fått familj att försörja, ja, t. o. m. hinna 

 .se sina barn växa upp i skolåldern. Vi se våra forna skolkamrater 

 inom andra statstjänster eller i det praktiska lifvet nå positioner och 

 inkomster af helt annan valör än våra; de som gått den militära banan 

 ha i regel hunnit bli kaptener, medan vi själfva bära den enkla under- 



