432 NOTISER. 



å skog, belägen ofvanför den i Västerbottens och Norrbottens läns lappmarker bestämda od- 

 lings- och fjällgränsen, synekostnad skall utgå med allenast hälften af här ofvan angifna belopp. 



Reservanterna hade funnit afgiften vara afpassad efter det ungefärliga värdet af de olika 

 sortiment, som utsynas, och den kunde i och för sig såsom utgörande en ringa del af virkets 

 saluvärde ej anses betungande. Ej allenast utsyningstvång, utan äfven skyldighet att gälda 

 utsyningskostnad hade uppställts af statsmakterna såsom villkor för tilldelning åt lappmarks- 

 hemman af skogsanslag af den storlek, att de blefve tillräckliga ej allenast för husbehof, utan 

 äfven för afsalu. Det framginge häraf tydligt, att afgiften för utsyning ä lappmarksskogarna 

 hade karaktären icke af någon pålaga eller skatt, utan allenast utgjorde ersättning lör den 

 kostnad, som saluvirkets utsyning åsamkar staten. Dessa ersättningsmedel borde därför ej utan 

 fullgiltiga skäl eller mycket ömmande omständigheter fränhändas staten. 



En mycket väsentlig del af Lapplands skogar vore i trävaruindustriens ägo, och då 

 dessa marker äro bland de mera välbelägna och skogrika, vore häraf en följd att också en 

 lika väsendig del af utsyningsafgifterna härstammade från desamma. För afskrifning allt 

 framgent af dessa nu ifrågavarande medelsbelopp hade ej anförts andra giltiga skäl än öm- 

 mande omständigheter. Hela afskrifningsfrågan, hvilken i och för sig vore obehöflig, mötte 

 vid genomförandet svårigheter eller tillskapade förhållanden, som medförde efterskänkande af 

 årliga statsmedelsbelopp äfven åt skogsägare, som uppenbarligen däraf ej vore i behof, hvari- 

 genom efterskänkandet erhölle karaktär af obehöflig gåfva eller skänk. 



Reservanterna vore af den mening, att utsyningsafgifterna borde bibehållas och att för 

 främjande af den enskilda skogsvården borde anvisas ett extra anslag af statsmedel att an- 

 vändas etter skogsägarnas behof. Härigenom skulle staten visserligen fa en direkt utgift, 

 motsvarande exempelvis det ungefarliga beloppet af inbetalda utsyningsafgifter, hvilket i första 

 ögonblicket kunde synas vara detsamma som dessa afgifters efterskänkande utan vidare. Men 

 härvid vore att beakta att genom det föreslagna förfaringssättet skogsvården kunde på ett 

 verksamt sätt främjas å de skogar i denna landsdel, där detta vore af behofvet mest påkalladt. 

 Staten undginge på sådant sätt bland annat oegentligheten af ett efterskänkande utaf en 

 stor del af staten tillkommande ersättningsmedel äf\'en åt skogsägare, som däraf icke vore 

 i behof. 



För egen del anser domänstyrelsen hufvudsakligen på de grunder, som angifvits af 

 kommitténs ofvannämnda tre reservanter, att utsyningsafgifter förfarande böra utgå för ut- 

 syningsförrättningar, som handläggas af skogsstatens personal och afse enskildes skogar inom 

 lappmarkerna och i Särna socken med Idre kapellag i Dalarna samt allmänningsskogar i 

 Västerbottens och Norrbottens län äfvensom spridda fastigheter inom dessa båda län och 

 inom Västernorrlands och Jämtlands län, hvilka fastigheter äro underkastade bestämmelserna 

 i nådiga förordningen den 29 juni 1866 angående dispositionsrätten öfver skogen å vissa 

 skattehemman med mera. 



Under hänvisning till sitt underdåniga utlåtande rörande norrländska skogsvårdskommitténs 

 betänkande i hvad det angår dimensionslagen får styrelsen uttala den mening, att jämväl den 

 utsyning, som komme att äga rum enligt bestämmelserna i den ändrade dimensionslag, som 

 kan komma att träda i stället för den nuvarande, bör, i de fall då utsyning och stämphng 

 enligt lagens bestämmelser icke skall verkställas utan kostnad för utsyningstagaren, gäldas 

 med enligt enahanda grunder bestämd afgift, som i fråga om utsyning är eller varder be- 

 stämdt beträffande skogar i lappmarken och Särna socken med Idre kapellag. Ersättning 

 efter dagberäkning för utsyning af undermåligt virke bör lämpligen komma att upphöra. 

 Emellertid är det nödigt, att, såsom styrelsen i sina underdåniga yttranden den 7 juli 1913 

 angående dimensionslagen och lappmarkslagen framhållit, för vissa fall fixera ett minimi- 

 belopp, hvarmed ersättning för utsyning skall utgå, dels för att förekomma okynnesansök 

 ningar om utsyning af undermåligt virke, dels ock för att bereda staten ersättning för den 

 undersökning, som af skogspersonalen verkställes rörande skogsmarks lämplighet för uppodhng 

 till åker eller äng hvarom omförmäles i förslagen såväl till ny dimensionslag som till lapp- 

 markslagen. Detta minimibelopp skulle enligt styrelsens förslag bestämmas till tre kronor. 

 Det torde tillika böra tagas i öfvenägande, huruvida tiden nu ej kan anses vara inne tor 

 samdiga utsyningsafgifters bestämmande efter kubikmassan af det utsynade virket. Hittills 

 har sådan beräkning användts allenast i fråga om vissa slag af virke, nämligen det som ägt 

 minsta saluvärdet. 



Under senare åren har i flera fall tillförene använda beräkningar efter stycketal utbytts 

 mot beräkning efter virkets kubikmassa. Så har skett vid afverkningsbeloppens bestämmande 

 enligt hushållningsplaner och afverkningsberäkningar för skogar äfven inom de båda nord- 

 ligaste länen, hvarigenom mera exakta tal i sådant afseende vunnits. Så har ock skett^vid 

 bestämmande af flottnings- och amorteringsafgifter för virke, som flottas i ett flertal allmänna , 



