NOTISER. 437 



lands för skogsbörd lämpligaste och i afseende på flottleder m. m. välbelägna socknar eller 

 sockendelar. Råämnet vore för denna industri af mycket stor betydelse, och då denna om- 

 ständighet särskild! vore ägnad att framkalla intresse för skogarnas vårdi funnes all anled- 

 ning antaga, att skogsvärdsarbeten efter hand också komme till stånd. Under sådana för- 

 hållanden kunde en skogsvårdsafgift pä exportvara af virke frän industriens egna skogar 

 visserligen icke anses betungande, enär det erlagda afgiftsbeloppet genom arbetsprestationer 

 till skogsvårdens fromma å egna skogar kunde intjänas till större eller mindre del. Men 

 å andra sidan kunde, vid det förhållande, att industrien i silt eget välförstådda intresse allt 

 mer toge egen vård om sina skogar, ifrågasättas, huruvida exportafgift frän industriens syn- 

 punkt vore behöflig eller icke fastmer utan olägenhet kunde helt undvaras. Det läte till 

 och med säga sig, att de industriella bolagen i själfva verket skulle vara mer betjänta af 

 att lagstiftningen icke trädde emellan medelst skogsvårdsafgifters upptagande. Om de till 

 exempel afsatte någon del af årsvinsten för sin skogsvård, exempelvis minst den summa, 

 som motsvarade beloppet af skogsvårdsafgiften, så kunde denna summa oafkortad användas 

 for sitt ändamål, hvilket däremot i fråga om skogsvårdsafgift ej kunde ske, enär en väsent- 

 lig del däraf åtginge till uppehållande af skogsvårdsstyrelse och dess verksamhet. För den 

 själfägande jordbrukande befolkningen ställde sig denna fråga helt annorlunda. Väl kunde 

 bonden genom omtänksamhet ägna hemmanets skog en omvårdnad, som ej borde under- 

 skattas. Genom att till bränsle och annat smärre husbehofsvirke tillgodogöra afifall samt 

 oväxtliga och skadade träd blef\'e skogen efter hand rensad och gallrad, hvarigenom tillväx- 

 ten och föryngringen främjades. Men i allmänhet torde han ej kunna bereda utvägar 

 för sädana åtgärders vidtagande, som fordrade afsevärda kontanta utlägg och hvilka ej, 

 liksom i andra näringar, kunde inom kort tid till ägaren återbördas. Befolkningens 

 ställning i ekonomiskt hänseende vore här\id af betydelse, och i detta afseende hade 

 försämring inträdt. Skattebördan särskildt i Västerbottens läns lappmarker voro be- 

 tungande, emigrationen och fattig\årdskostnaderna hade högst väsentligt ökats. Att den 

 jordägande befolkningen inom denna landsdel med dess nordliga läge, hårda klimat och 

 karga naturförhållanden i öfrigt samt särskildt med hänsyn till dess svaga ekonomiska ställ- 

 ning ej på långt när för sina skogar äga förmåga att i samma mån som trävaruindustrien 

 för sina utnyttja skogsvårdsafgiftsmedlen torde ligga i öppen dag. Toge man därjämte i 

 betraktande, hurusom en del af denna befolkning för fyllande af sina lefnadsbehof måste 

 skaffa sig extra arbetsförtjänst och därtill använda den arbetskraft, som för jordbruket kunde 

 undvaras, framginge tydligt nog att mången ej ens i någon mån blefve i tillfälle göra sig 

 gagn af sagda medel, ehuru han därtill skulle bidraga, visserligen indirekt, men därför ej 

 mindre kännbart. Under sådana forhållanden skulle genom upptagande af skogsvårdsafgifter 

 tillskapas en situation, som synbarligen skulle leda till obillighet och orättvisa mot de 

 mindre skogsägarna, hvilka utgjorde det stora flertalet af Lapplands inbyggare. Det sagda 

 gällde skogar, som icke upplåtits på afverkningsrätt. Där sådan upplåtelse ägt rum, komme 

 skgarna att under upplåtelsetiden helt och hållet sakna det stöd och det gagn, som man 

 genom skogsvårdsafgifters upptagande i andra delar af landet påräknat för de skogsorter, hvar- 

 ifrän virket härstammat. Ty hvarken afverkningsrättsinnehafvaren, som icke ägde skogen, 

 eller hemmansägaren, som ej under en lång tidsföljd hade någon inkomst från densamma 

 och hvilkens ekonomiska ställning därigenom försvagats, kunde tänkas villig åtaga sig arbete 

 och utgifter för skogens vård med utsikt att i bidrag erhålla endast ringa del af utlagd 

 kostnad och måhända än mindre för sitt eget arbete. 



Ett ännu egendomligare förhållande vore det, som genom skogsvårdsafgifters uppta- 

 gande skulle uppstå i fråga om ännu icke afvittrade hemman och nybyggen. Hemmansägare 

 eller nybyggesåbo, som icke hade afvittradt område, ägde nämligen rätt till utsyning å viss 

 trakt af angränsande kronomark. Vid försäljning af det utsynade virket skulle han liksom 

 andra genom skogs\'årdsafgiften vidkännas minskning i inkomst af försäljningsvirket. Men 

 han hade ej något eget område, där han möjligen eljest, om han haft något sådant, kunnat 

 åtminstone i någon mån bereda sig gagn af de genom skogsvårdsafgifter hopbragta medel, 

 hvartill han i sin mån bidragit. 



Reservanterna anse att skogsvårdsafgifter icke böra upptagas vare sig i lappmarkerna 

 eller i Västerbottens och Norrbottens läns kustland, utan erforderliga skogsvårdsmedel i 

 stället åvägagabringas genom statsanslag. 



I fråga om Särna socken med Idre kapellag i Kopparbergs län hade reser\'anterna 

 ansett att skogsvårdsstyrelse och skogsvårdsafgift ej heller därstädes vore behöfliga eller 

 lämpliga, utan att den enskilda skogsvården hos mindre jordbrukare bäst främjades genom 

 ett efter inflytande utsyningsafgiftsbelopp ungefär afpassadt extra statsanslag for att förvaltas 

 och •användas på sätt reservanterna föreslagit för Västerbottens och Norbottens län. 



