440 NOTISER. 



kraf böra tillhandahållas genom statens försorg, hviiket kan ske genom att utveckla den 

 skogsadministration, som nu finnes. 



Domänstyrelsen finner sig fördenskull icke kunna helt biträda skogsvårdskommitténs 

 förslag angående skogsvårdsstyrelser, lika litet som styrelsen kan finna det tillfredsställande 

 motiveradt att, på sätt öfverjägmästarna i Luleå, Skellefteå och Umeå distrikt i likhet med tre 

 af kommitténs reservanter hemställt, alldeles förkasta tanken på att genom skogsvårdsstyrelsers 

 verksamhet söka främja skogshushållningen inom Västerbottens och Norrbottens län. 



Vid framläggandet af skälen for och emot skogsvårdsstyrelser hafva, såsom förut på- 

 pekats, länen behandlats såsom enhetliga områden, ehuru redan den inemot ett hälft sekel 

 därstädes tillämpade skogslagstiftningen bort gifva anledning till ett annat åskådningssätt, 

 nämligen att jämväl beträffande frågan om skogsvärdsstyrelsers inrättande särskildt för sig 

 behandla lappmarkerna och kustlandsomrädet. Inom ramen för de gällande skogslagarna 

 skulle sådana styrelser kunna hafva en vidsträcktare verksamhet inom kustlandet än inom 

 lappmarkerna, ty både förutsättningarna för en bättre skogshushållning och farorna för skogs- 

 sköfiing af bestånden äro större inom kustlandet än inom lappmarkerna. Styrelsen tillåter 

 sig äfven framhålla, att af rikets samtliga län det endast är de båda nordligaste, som omfatta 

 områden från kusten till gränsen mot Norge, i hvilka områden sålunda inneslutas alla väx- 

 lingar frän låglandet till de kala högfjällen. Jämväl denna växlande naturbeskaffenhet synes 

 kunna utgöra motiv fÖr att i fråga om skogsvårdsstyrelsers inrättande skilja mellan lappmar- 

 kerna och kustlandet såsom äfven med afseende på naturbeskaffenheten olikartade. 



Denna olikhet gör det enligt styrelsens förmenande olämpligt att söka sammanföra de 

 skilda delarna af länen under gemensamma skogsvårdsstyrelser. Lappmarkerna skulle troligt- 

 vis i flera afseenden blifva lidande härpå, ty den verksamhet, som vore afsedd för länen 

 såsom enheter, komme i öfver\'ägande grad att utöfvas inom kustlandet. De medel, som 

 skogsvärdsstyrelserna därvid hade till sin disposition, komme i lika öfvervägande grad kust- 

 landet tillgodo. Utgjordes dessa medel af skogsvårdsafgifter, som efter enhetliga grunder 

 härflutit från länen i deras helhet, skulle lappmarksskogarna hafva beskattats till Öfvervägande 

 gagn för kustlandet. Den af naturen fattigare och kargare landsdelen skulle sålunda komma 

 att understödja och hjälpa den af naturen bättre lottade. Men den förra kan ej utan möda 

 bära sin egen börda; om någon af dessa landsdelar bör stödjas, är det i främsta rummet 

 lappmarken, som härvidlag bör ifrågakomma. 



Domänstyrelsen kan sålunda absolut ej biträda kommitténs förslag angående inrättande 

 af skogsvärdsstyrelser och upptagande af skogsvårdsafgifter för länen i deras helhet. Undan- 

 tagas emellertid lappmarkerna, med hvilka Särna socken med Idre kapellag synes böra lik- 

 ställas, finner sig styrelsen kunna förorda sådana afgifter och styrelser för Öfriga delar af 

 Västerbottens och Norrbottens län, inom hvilka områden enligt kommitténs förslag skulle 

 komma att gälla en skogslag, hvari inrymts afsevärda moment frän den allmänna lagen om 

 vård af enskildes skogar. Det möter numera ej någon praktisk svårighet med afseende på 

 uppbörd af skogsvårdsafgifter att särskilja lappmarkerna och kustlandet, hviiket däremot var 

 förhållandet enligt de bestämmelser om skogsvårdsafgifters upptagande, som voro gällande, 

 dl kommittén afgaf sitt betänkande. För kustlandet kan sålunda lämpligen nu anordnas 

 skogsvårdsstyrelser och upptagas skogsvårdsafgifter. 



Styrelsen f^r beträffande detta förslag erinra därom, att det visserligen är regel att en 

 skogsvårds styrel ses verksamhetsområde omfattar ett helt landstingsområde, men att Koppar- 

 bergs län redan nu utgör undantag härifrån, i det att skogarna i Särna socken med Idre 

 kapellag icke äro föremål för skogsvårdsstyrelsens verksamhet. Om sålunda skogsvårdssty- 

 relser komma att inrättas, icke för länen såsom enheter, utan allenast för vissa delar af Väster- 

 bottens och Norrbottens län, är detta förhållande ej nytt och opröfvadt. Och i förevarande 

 fall är det ej blott den olika lagstiftningen, inom lappmarken och kustlandet, som motiverar 

 styrelsens förslag, utan i lika hög grad öfriga därför anförda forhållanden. Särskildt må 

 härvid ock erinras om de villkor, under hvilka lappmarksskogarna och skogarna i Särna 

 socken med Idre kapellag tilldelats de enskilde och hvarigenom de måste anses intaga en 

 undantagsställning. 



Beträffande skogsvårdsafgifter inom nu ifrågavarande landsdelar anser styrelsen sådana 

 böra utgå allenast for virke, som afverkas å enskildes skogar inom kustlandet, sålunda icke 

 för virke, som af\'erkas å kronoskogar, ecklesiastika skogar, allmänningsskogar samt städers 

 och allmänna inrättningars skogar. Däremot bor staten, i mån af behof, anvisa särskilda 

 medel för skogsvårdens främjande å de skogar, som ägas af den jordbrukande befolkningen. 

 Industriskogarna böra genom skogsvärdsstyrelserna kunna fa del allenast af uppburna skogs- 

 vårdsafgifter. Genom att på sådant sätt skilja mellan skogsvårdsafgifter och af staten för 

 skogsvårdens främjande anvisade medel kan skogsägarens behof af bidrag i nu angifvet syfte 



