NOTISER. 48q 



odlingen är på lämpligt sätt & marken utmärkt, skall Konungens befallningshafvanfle utfärda 

 kungörelse om skogsodlingens omfattning och dennas utmärkande A marken. Sedan en 

 månad förflutit, efter det kungörelsen blifvit i församlingens och angränsande kyrkor upp- 

 läst, vare enhvar pliktig att om sina hemdjur hålla sådan värd, att de ej inkomma I det 

 område. 



Sedan skogsplantorna å marken undanvuxit kreaturens bett, må på framställning af 

 berättigade sådan fredhällning genom kungörande, som nyss är nämndt, aflysas. » 



Styrelsen är af den mening, att en sådan bestämmelse skulle för skogsodlingars fre- 

 dande vara af stor betydelse, och likaledes att den för stora delar af vårt land vore lämp- 

 lig utan att väsentligen försvåra skogsbetets tillgodogörande. Företrädesvis i fråga om de 

 orter, där skogsskiftena äro till formen mycket långsträckta och smala, eller där beteskrea- 

 turen icke åtföljas af vallhjon, skulle en dylik bestämmelse kunna föranleda afsevärda olä- 

 genheter. Ett korrektiv häremot skulle emellertid kunna beredas genom att åt Eders Kungl. 

 Maj:t inrymma rätt att, beträffande landsdelar, hvilkas kreatursskötsel visades i högre grad 

 skadas af en sådan lagstiftning, medgifva undantag och i stället bereda skydd åt skogsåter- 

 växten på annat sätt, exempelvis genom att begränsa den tid, hvarunder betet å skogsmar- 

 ken finge tillgodogöras. Värdet häraf i angifvet syfte blefve dock afsevärdt mindre än frid- 

 lysning på sätt i Eders Kungl. Majits proposition sägs. 



Emellertid föranledde Eders Kungl. Maj:ts ofvannämnda proposition en motion är 1903 

 i Riksdagens andra kammare af representanter för landsdelar, hvarest skogsskiftena i många 

 fall äga stor längd och ringa bredd, och hvarest fördenskull det af Eders Kimgl. Maj:t före- 

 slagna tillägget till 5 § i stängsclförordningen skulle medföra väsentlig olägenhet för skogs- 

 betets tillgodogörande. I motionen påpekades skarpt dessa olägenheter, men något positivt 

 förslag att med undvikande af olägenheterna bereila skydd för skogsodlingar framkom ej. 

 Det särskilda utskott, som behandlade såväl Eders Kungl. Maj:ts proposition som motionen, 

 ansåg emellertid, att frågan om beredande af skydd för skogsodlingar mot skada af betande 

 kreatur vore af synnerlig vikt, och att lagstiftning i det af Eders Kungl. Maj:t afsedda syfte 

 lämpligen kunde komma till stånd på det sätt, att vid lagstiftningen vederbörlig hänsyn 

 fästes vid olika orters särskilda förhållamlen och de önskemål, som kunde komma att ut- 

 talas i de olika orterna. 



Eders Kungl. Maj:ts proposition i ämnet blef af Riksdagen afslagen. Under det de- 

 cennium, som därefter förflutit, har någon väsentlig ändring till det bättre ej vidtagits till 

 beredande af skydd för skogsodlingar mot skada af betande kreatur. Anjedning till initiativ 

 i sådant syfte har likväl ingalunda saknats. Skogskulturerna hafva n.ämligen under samma 

 tid i omfattning mängilubblats, i följd hvaraf den skadegörelse, som åstadkommes ä kultur- 

 fälten genont bett och tramp af beteskreatur, i samma grad tilltagit. I ett stort antal fall 

 har man fördenskull sett sig nödsakad att till skydd häremot inhägna kulturfalten och un- 

 derhålla hägnaderna, intill dess plantorna vuxit undan kreaturens bett, hvilken åtgärd varit 

 förenatl med mycket dryga kostnader. Detta måste gifvetvis i hög grad minska möjlighe- 

 terna för att kunna be^lrifva skogshushållning såsom en lönande aflar. Men då erfarenheten 

 visat, att oh.ägnade kulturer helt eller delvis förstörts af beteskreatur, har det befunnits än 

 mera förlustbringande att icke på angifvet sätt skydda skogsåterväxten. En ändring af skogs- 

 hushållningens svåra st.ällning i berörda afseende är emellertid absolut nödig, hvilket så- 

 lunda påkallar ett allsidigt öfvervägande af frågan pä hvad sätt en lagstiftning till beredande 

 af skydd för skogsodlingar mot skada af betande djur lämpligen skall kimna åstadkommas. 



Kragan synes i första hand böra 'skärskådas frän f\'å synpunkter, nämligen skogsvär- 

 dens och boskapsskötselns. 



Kör skogsvärden vore det önskvärdt att utan afsevärda kostnader kunna åstadkomma 

 betesfred. Denna fred borde kunna komma såväl den spontana skogsåterväxten genom själf- 

 sådd som återväxt genom skogsodling till del. Med en rationell skogshushållning följer 

 emellertid, att skogsodlingarna blifva allt mera omfattande och att jämväl de vådor ökas, 

 som äro en följd af frånvaron af bestämmelser tdl återväxtens skydd. Kör afvärjande af 

 dessa vådor måste alltså skogsägarna se sig nödsakade att på förut angifvet s.ätt nedlägga 

 dryga kostnader, hvilka göra det redan i sig själft ovissa ekonomiska utbytet af skogs- 

 kulturerna än mera problematiskt. Utan denna synpunkt måste alltså en lagstiftning anslu- 

 tande sig till Eders Kungl. Maj:ts förslag till 1903 års Riksdag te sig önskvärd. 



Af helt naturliga skäl blir förhållandet det motsatta, om man ser frågan ur enbär be- 

 tessynpunkt. Denna motsättning torde böra föranleda nntingeti till att med en lagstiftning 

 af nyss antydd art förbinda rätt för Eders Kungl. .\laj:t att under möjligast fria former med- 

 dela undantagsbestämmelser för vissa landsdelar elli-r ock till den slutsats, hvarvid 1 903 års 

 Riksdag äfvensom norrländska skogsvårdskommittén stannat, att nämligen tor de särskilda 



