60 TORSTEN LAGERBERG 



årsringarna friska, brun röta över de 3 följande och därefter grönved 

 över 6. 



Sektion V (131 cm under brottet). Årsringarnas antal 28. Högra 

 radien: de 6 innersta årsringarna friska, brun röta över de 5 följande 

 och därefter grönved likaledes över 5. Vänstra radien: de 9 innersta 

 årsringarna friska, brun röta i den tionde; grönved saknas. 



Sektion VI (159,5 cm under brottet). Årsringarnas antal 30. Röta 

 förekom endast i den högra radien. De 10 innersta och delvis även 

 den elfte voro friska, därpå följde brun röta till och med den tolvte. 

 Grönveden förlöpte här isolerad från den bruna rötan och upptog själv 

 föga mera än 2 årsringar. Det bruna rötstråket upphörde först 10 cm 

 längre ned, och grönveden nådde ytterligare 18 cm nedom detta. 



Av det ovan anförda framgår, att den ifrågavarande granen brutits 

 vintern 1910 — i9ii,ochatt rötan alltså under en tid av 8 år vuxit 176,5 cm, 

 om som utgångspunkt för mätningen väljes avspjälkningens underkant. 

 Den årliga medeltillväxten, 22 cm, är ju ganska avsevärd men samtidigt 

 fullt förklarlig, då veden var jämförelsevis frodvuxen (rötans årsringar 

 voro ofta över 2 mm breda). Denna gran lämnar likaledes ett mycket 

 vackert exempel på en mantelformad (i tvärsnitt ringformad) toppröta 

 (jfr. fig. 8 i min ovan citerade avhandling). Samma typ återfinnes även 

 hos granarna n:r 1 och 4, och den är i själva verket mycket vanlig 

 under rötans tidigare utvecklingsår. Dess uppkomst har sin för- 

 klaring däri, att svamphyferna vid sitt framträngande under långa 

 sträckor följa vissa årsringar. Jämför här den bruna rötan till vänster 

 å fig. I, vilken under hela sitt nedträngande liksom glider utanpå 

 en och samma vedmantel. I den högra halvan går den visserligen 

 mellan sektionerna II och III över en årsring, men därefter är den på 

 en sträcka av 58 cm skarpt begränsad till 5 vedmantlar. Grönvedens 

 yttre begränsning är i allmänhet mindre regelbunden. Fig. i visar dock, 

 att den under vissa betingelser kan bliva detta. Den ytterst finringade 

 ytveden, som i den högra radien anlagts efter snöbrottet, har som 

 synes icke tillåtit rötan att vinna insteg: begränsningen utåt är därför 

 i detta fall synnerligen skarp. Går man till den vänstra sidan, kan man 

 konstatera en mera oregelbunden utveckling av grönveden, och dessutom 

 finner man, att den här gripit över på övervallningsvedens innersta 

 vedmantel inom ersättningsstammens bas. Övervallningsveden är emellertid 

 på denna sida av stammen betydligt mera frodvuxen, vilket förklarar, 

 att den icke kunnat bjuda rötan något effektivt motstånd. 



Jag torde icke särskilt behöva framhålla, att den nu närmare skildrade 

 mantelformade topprötan markerar ett mera tillfälligt stadium i utvecklingen. 

 Förr eller senare framtränga hyferna i transversell led även till de från 



