.\RRENDELAGSTIFTX1NGEX FÖR SKOGSBYGDENS SMÅBRUK 67 



Vända vi åter blicken mot Norrlands och övre Dalarnes skogsvid- 

 der, hnna vi uppenbart, att vägen till befrielse från det >^liga skogs- 

 bruket där i första rummet heter: nyodling och nybygge av fasta skogs- 

 arbetares småbruk i stor skala. 



Dä den bofasta arbetskraften är så otillräcklig, och ännu under 

 långa tider kommer att så förbli, måste det vara ett synyierligtn pro- 

 duktivt intresse — och än mer produktivt ju högre skogsskötseln står 

 — att skogsägaren kan dis p otur a denna arbetskraft i största utsträck- 

 ning, och att han på förhand vet i vilken utsträckning han får dispo- 

 nera den. Han kan ju eljest icke planlägga sitt arbete. 



Den ingeniör, som icke vet, att han har en bestämd arbetsstyrka 

 till förfogande under förutbestämda tider, kan icke åtaga sig att åstad- 

 komma den kvalitativa eller kvantitativa produktion i sin verksdrift, 

 som verket kan och ur enskild som allmän synpunkt bör lämna. Av 

 samma skäl kan skogsför\'altaren icke taga på sitt ansvar att utföra 

 det behövhga produktiva .skogsarbetet utan att på ungefär liknande 

 sätt hava folket i sin hand. 



Det är alltså för ett välordnat skogsbruks bedrivande en oavvislig 

 nödvändighet, att arrendeavtalen beträttande småbruken å de egentliga 

 skogsegendomarna möjligast noga angiva i vilken utsträckning brukaren 

 är arbetsskyldig i skogen. Detta i varje fall så snart arrendetiden över- 

 stiger ett år, och man icke befinner sig i de undantagsområden, där 

 tillgången å bofast arbetskraft är särskilt riklig. 



Intressekonflikter uppstå emellertid här mellan skogsbrukets krav 

 pä största arbete av skogsarbetaren och småbrukets fordran på att 

 åkern också skall skötas, så att den giver största skäliga avkastning, 

 och att brukaren sålunda icke skulle fä av skogsbruket förhindras att 

 utföra detta jordbruksarbete, som även det är så betydelsefullt ur såväl 

 enskild som allmännyttig synpunkt. 



För att reglera dessa tvister liksom tvister i allmänhet mellan markägare 

 och arrendatorer, hava vi fått de s. k. arrendelagarna. Med det här redan 

 anförda borde det vara klarlagt, att dessa arrendelagar kunna bliva av 

 ingripande betydelse till nackdel för det ordnade skogsbruket, om lag- 

 stiftarna icke beakta skogsbrukets berättigade intressen utan se alltför 

 ensidigt på småbrukets fördel. 



D e nu gällande arrendelagarna äro som bekant tvenne, lagen om 

 nyttjanderätt till fast egendom av 1907 och den s. k. Xorrländska 

 arrendelagen av 1909, som giver åtskilliga särbestämmelser för Norr- 

 lands och Övre Dalarnes del utöver den förstnämnda allmänna arren- 

 delagen, som man ju plägar benämna den. 



Den norrländska lagens tillämpningsområde sammanfaller alltså i stort 



