68 ARVID NILSSON 



sett med det förut skildrade mindre grundliga skogsbrukets utsträck- 

 ning. Denna lag är som bekant den för skogsägaren väsentligt strän- 

 gare och mången riksdagsman har fördenskull velat utsträcka dess till- 

 lämpningsområde även till sydligare trakter med eller utan skärpning 

 av vissa lagens bestämmelser. Den norrländska lagens specialbestäm- 

 melser synas nämligen i stort sett tillfredsställa dem, som nu önska 

 en strängare arrendelag för hela Sverige. Jag bortser härvid från, 

 att denna norrländska lag inom sitt nuvarande giltighetsområde riktar 

 sig endast till de jordbruk, som hava mer än 4 hektar inrösningsjord. 

 Denna begränsning har i förevarande sammanhang mindre intresse, 

 då Kungl. Maj:t nu tillsatt en jordkommission med uppdrag bland an- 

 nat att utreda i vad mån bolagsarrendatorer, torpare och deras ve- 

 derlikar borde förskaffas en mera tryggad ställning. 



I detta uppdrag till jordbrukskommissionen ligger uppenbarligen ett 

 visst erkännande åt det krav, som de sakkunniga för utredning av jord- 

 förhållandena i södra och mellersta Sverige i sitt betänkande av 1916 

 framfört, gående ut på, »att en social arrendelagstiftning för den sva- 

 gaste arrendatorsklassen såsom bolagsarrendatorer, lantbönder och tor- 

 pare och med dem jämnställda brukare av annans jord måtte för hela 

 riket komma till stånd». Frågan gäller sålunda nu att lagstifta strän- 

 gare även beträffande de minsta jordbruken. 



Man frågar sig då, vad som i detta sammanhang menas med »so- 

 cial arrendelagstiftning». 



I nyssnämnda sakkunniges betänkande heter det härom i huvudsak, 

 att dylik lagstiftning skulle avse att åt en arrendator giva något av 

 den självägande bondens självständighet och trygghet i utövningen av 

 sitt yrke såsom odlare och att överhuvud taget avlägsna den förnim- 

 melse av social ofrihet, som förevarande brukare nu icke kunna undgå. 

 / en social arrendelag intaga därför, säga de sakkunnige, följande frå- 

 gor de främsta rummen, nämligen frågorna om 



i) Upplåtelsetidens längd; arrendetiden skall vara lång. 



2) Rätt for arrendatorn att nyodla mot ersättning. 



3) Befrielse för arrendatorn från byggnadsskyldighet och från s. k. 

 större reparationer, samt 



4) Rätt för arrendatorn att utan länder av arbetsskyldigJiet hos 

 markägaren få bruka sin jord.^ 



Jag vill icke yttra mig om de egentliga jordbruksgårdarna, som för- 

 sörja sin brukare och hans familj utan hjälp av väsentliga inkomster 



^ En väsentlig betydelse tillägga de sakkunniga även sådana arrendevillkor som rätt 

 för arrendatorn till husbehovsvirke och kreatursbete från omgivande skogsmarker, men jag 

 har förbigått dessa villkor, då jag tagit för givet, att ingen meningsskiljaktighet föreligger 

 beträfiande dylika villkors behörighet. 



