ARRENDFXAGSTIFTNINGEN FÖR SKOGSBYGDENS SMÅBRUK 71 



och sedermera bliva gällande även för södra och mellersta Sveriges 

 skogssmåbruk och för alla Norrlands åtrådda små kolonisationsjordbruk, 

 kommer, så vitt jag förstår, hela skogsarbetarefrågan i ett minst sagt 

 ogynnsamt läge, icke blott för skogsarbetsgivarne utan även för arbe- 

 tarne och icke minst för landet såsom storintressent i den större skogs- 

 värdeproduktionen . 



I det föregående har betonats, att vi för att åvägabringa bästa möj- 

 liga värdeproduktion ur våra skogar måste hava en bofast skogsarbe- 

 tarestam. som skogsförvaltaren har i sin hand pä ungefär samma sätt 

 som verkstadsförvaltaren har sina arbetare tillgängliga. Att giva skogs- 

 arbetarna sina småställen fast på hand under minst 15 år, skulle ju 

 vara liktydigt med, att man i industrisamhället uthyrde arbetarbostä- 

 derna för minst 15 är med uppsägningsrätt endast för arbetaren. Nå- 

 gon sådan orimlighet är heller icke ifrågasatt beträftande industriens 

 arbetare men väl nu för skogens. 



Finge skogsägaren åse, hurusom hans mer eller mindre dyrbart för- 

 värvade hus och åkerbitar nyttjades av arbetare i angränsande företags 

 eller skogsjobbares tjänst, finge nog hans intresse för kolonisation och 

 skogsarbetares småbruk en väsentlig knäck. Ett oförminskat eller i 

 varje fall mindre förminskat skogsarbetareproletariat bleve väl av natur- 

 liga skäl följden. Att den bättre skogshushållningens insteg och ut- 

 bredning därmed försenades framgår av det förut nämnda. Staten har, 

 såvitt jag förstår, icke rätt att förnärma skogsägarnes spirande intresse 

 för de stora skogstrakternas kolonisation och vidare bebyggande. Detta 

 intresse måste väl därtill vara alltför värdefullt för landet, direkt be- 

 roende som landet måste vara av detta intresse för att kunna ernå en 

 bofast befolkning å de stora skogsvidderna inom rimlig tid med överkom- 

 liga kostnader och för att ernå den förstorade skogsvärdeproduktionen. 



De långa arrendetiderna hava således många olägenheter för skogs- 

 bygdens småbruk. Men jordbruket måste väl få sitta emellan vid de 

 korta arrendetiderna, frågar man? ^ledgivas måste, att så blir fallet, 

 men endast till någon mycket liten del. Med grundliga av- och till- 

 trädessyner räddas ju det väsentliga åt jordbruket, och frågan gäller 

 alltså här endast en bråkdel av hävden på enstaka oansenliga lantbruk. 

 Den ordentlige arbetaren flyttar ju icke ofta, och han behöver icke 

 frukta att bli uppsagd till flyttning om han hörsammar sitt arrendekon- 

 trakts bestämmelser. Erfarenheten visar detta. An mindre anledning 

 till fruktan av nyssnämnda slag borde föreligga numera, när behovet 

 av fasta skogsarbetare är i så hastig tillväxt. De flesta jordbruksin- 

 tresserade skogsarbetare kunna alltså säga sig hava fördel av att sköta 

 jorden väl även förutan i lag bestämda långa arrendetider. 



