ARREXDELAGSTIFTXIXGEX VID SKOGSBVGDEXS SMÅBRUK 75 



påbjuder att annat arbete än jordbruksdagsverken >må ej till tiden så 

 utkrävas, att arrendatorn hindras att ordentligt sköta sitt jordbruk». 

 Den senare föreskriften är givetvis sä behjärtansvärd, att den, ehuru 

 den går skogens intressen emot vid första påseendet. likväl mäste vara 

 förenlig med skogsbrukets bästa ur den synpunkten, att skogsbruket 

 måste hava fördel av arbetare som trivas. 



En betydande invändning kan kanske emellertid göras häremot på 

 enstaka håll. t. ex. där flottningen å smärre flottleder är hänvisad till 

 liten vattentillgång och kort tid och tillgången på :>lösfolk» för enstaka 

 kortvarigt arbete är liten. Värdefullt vore det väl därför, om någon 

 reservation kunde göras för dylika undantagsföriiållanden. 



Den arbetstid, jordbruket pa ett ställe skulle anses kräva, måste ju 

 emellertid fixeras i samband med bestämmandet av arbetsskyldigheten 

 i kontrakten. Utan dylikt fastslående av jordbrukstiden vore rätten att 

 obehindrat sköta jorden påtagligen av ondo för skogsbruket. Denna 

 jordbrukstid kunde självfallet hellre kontrakteras sä lång, att den i varje 

 fall mäste förslå, än att skogsbrukaren skulle hållas okunnig om vilken 

 tid han finge disponera sina skogsarbetares arbetskraft. 



Befrielse för brukaren fräti byggnadsskyldigJiet och s. k. större repa- 

 rationer skulle säsom nämnt också vara en huvudgrund i den sociala 

 arrendelagen. Dylikt stadgande, som återfinnes i den norrländska ar- 

 rendelagen, är väl mer berättigat än den allmänna arrendelagens före- 

 skrift, att brukaren skall ansvara för allt underhäll samt gottgöras för 

 förbättringar och ersätta försämringar med stöd av vanliga till- och av- 

 trädessyner. I praktiken hava ju ocksä markägarna inom ansenliga 

 skogstrakter frångått allmänna arrendelagen härutinnan och .själva om- 

 händertagit det väsentliga husunderhället. Skogsarbetarna äro ju i re- 

 gel icke några utpräglade byggnadskarlar, och det har fördenskull fler- 

 städes t. o. m. visat sig nödvändigt för markägarne omhändertaga bygg- 

 nadernas underhåll för att förebygga b\-ggnadernas förfall. 



X^orrlandslagens fordran i dess § 8. att allt husunderhåll skall vara 

 helt iordningsställt och i felfritt skick, när brukaren tillträder stället, 

 synes däremot föga tilltalande. Det måste väl vara opraktiskt att ut- 

 färda lagbestämmelser , som icke kunna efterlevas. Trots det senaste 

 årtiondets storartade uppsving på husbyggandets och husunderhållets 

 område inom ofantligt stora skogsvidder i bolagshand, torde det vara 

 en praktisk omöilighet för mången större skogsägare att erbjuda alla 

 sina brukare felfria hus, om en lagbestämmelse av dylikt innehåll skulle 

 träda i kraft. 



Tillräckligt vore väl. om lagen ålade markägaren ansvara för det 

 större husunderhållet, och att det i tillträdessynen intoges föreskrift om 



