78 DISKUSSION 



Detta är en stor olägenhet. Xu vill jag genast säga, att jag är alldeles pä 

 det klara med, att det är en viktig uppgift, att dessa innehavare av torp 

 genom kontraktets bestämmelser äro tryggade mot att icke misshandlas. Jag 

 känner nu visserligen icke något fall, då en sådan karl misshandlats, men bara 

 den möjligheten, att något sådant kunde inträffa, bör förebyggas. Men vilja 

 statsmakterna tillgodose det enligt min uppfattning allra största intresset, 

 nämligen att få de privata skogsägarna att bedriva en intensivare skötsel av 

 skogen än de tyvärr i stor utsträckning gjort, då måste statsmakterna också 

 finna utvägar i detta fall, ty det går enligt min uppfattning icke an att ha det 

 som det nu är. Det är alldeles som föredragshållaren sade, att för skogs- 

 ägaren som för vilken annan företagare som helst är det nödvändigt att be- 

 räkna, vilka möjligheter han har att få arbetet utfört. Om t. ex. ett järnbruk 

 i Norrland på sin skog har ett stort antal kolare och dessa icke kola annat än 

 till ett pris, som är alldeles för högt, då kan han icke beräkna, huru han 

 skall kunna sälja sitt tackjärn eller de produkter, han framställer med detta kol. 

 Det är en annan synpunkt, som jag skall be att få framhålla. Om på grund 

 av den norrländska arrendelagen avtal är träffat med t. ex. en hästtorpare, så 

 kan man icke av detta torp under dessa 15 år avskilja någon del för att bereda 

 plats för en eller två skogsarbetare. Nu är det tyvärr på det sättet i Norr- 

 land, att skogsarbetaresystemet finnes mycket litet. Det är där, som vi veta, 

 huvudsakligen lantbönder och torpare, som ha mindre gårdar, men skogsarbe- 

 tare fiiMies det endast i liten utsträckning. Men det är nödvändigt att häri 

 göres en förändring. För min del får jag bekänna, att jag under tidigare år 

 eller i slutet på 1890-talet haft stor tvekan mot detta skogsarbetaresystem, 

 därför att jag trodde, att det skulle medföra stora kostnader för skogsägarna 

 att underhålla dem. Men allt eftersom åren gått har jag blivit mer och mer 

 övertygad om nödvändigheten att komma in på detta system, och jag tror att 

 det bör användas i större utsträckning än hittills. Icke ens de dyra byggnads- 

 åren, som varit, ha avskräckt mig från att anse, att man bör gå fram — 

 t. o. m. mera än förut — på denna väg. Därför har jag tagit mig friheten, 

 då ingen annan begärt ordet, att framhålla dessa synpunkter. Det är icke så 

 mycket nytt, som ligger i dem efter inledarens föredrag, men jag menar, att 

 det arbete, som behöves för att få fram en förnuftig arrendelagstiftning, bör 

 inriktas på att genomföra de förändringar, som äro av omständigheterna be- 

 tingade och nödvändiga även i de delar av Norrland, där arrendelagen gäller 

 men där förhållandena icke kräva densamma. 



Kapten de Verdier: Jag skall be att få uttala min tacksamhet 

 för att detta föredrag kommit under diskussion. En fast arbetarestam är ett 

 viktigt villkor för en rationell skogshushållning. Jag är fullt ense med före- 

 dragshållaren och ordföranden om att lösningen av denna fråga flerstädes bör 

 ske i den riktning, som de tänkt sig, och jag har själv arbetat på detta sätt. 

 Men det är ett annat sätt, ehuru det icke här i dag berörts, som möjligen 

 icke kan tillämpas under alla förhållanden men som i södra Sverige mig ve- 

 terligen praktiserats sedan ett tjugotal år, och det är att göra torparna till 

 självägande. Jag tänker härvid särskilt på hästtorparna eller körkarlarna. 

 Jag tror det skulle vara en god lösning av frågan. Jag har blivit ägare 

 av en 3,000 tunnlands skogstrakt. All inägojord med husbehovsskog var från- 

 såld. Då jag tänker på allt det arbete, som jag förut haft på andra trakter 



