ARRENDELAGSTIFTMXGEX FOR SKOGSBYGDENS SMÅBRUK S3 



hövding Holmquist har rätt däri, att mycket är försimimat på detta område. 

 Ja, det är sant, men man hade förr i tiden icke något riktigt begrepp om 

 skogsskötsel. På 1880- och 1890-talet ha vi börjat att vakna litet och begripa, 

 att en bättre skogsskötsel är av behovet påkallad, och jag skulle vilja säga, 

 att ehuru jag varit mycket intresserad av skogens skötsel, så erkänner jag, 

 att jag icke insåg bet%-delsen av denna sak förut på samma sätt som senare. 

 Jag har börjat begripa, att vi måste ha en intensivare skogsskötsel och därför 

 disponera över en tillräckligt stor arbetskraft. Landshövding Holmquist be- 

 tonade också, att det stora spörsmålet är att få tillräcklig arbetskraft. Men 

 därför måste man ha bostäder på skogarna; det är ett oeftergivligt villkor. 

 Men man uppmuntrar icke skogsägarna att bygga bostäder, om de icke få 

 garanti för att den karl, som placeras där, också arbetar på skogen. Xu är 

 det på det sättet, att det förekommer, att sådant folk går och arbetar på andras 

 skog, och det är naturligtvis mycket litet tilltalande för skogsägaren. Och 

 det är icke nog med detta, utan han arbetar ofta icke alls under långa tider. 



Överjägmästare Wallmo: Jag har under en lång följd av år haft att 

 syssla med ett halvt tusental brukare och har därigenom skaffat mig en viss 

 erfarenhet om dessa brukare, vilken utmynnar däri, att lika visst som torparna 

 eller brukarna böra ha sådana garantier, som man här framhållit, lika visst 

 är, att jordägaren bör ha garanti för att brukaren verkligen utför arbete pä 

 den skog, där han enligt kontrakt bör utföra detsamma. Ty erfarenheten sä- 

 ger, att om det är möjligt för brukaren att slippa ifrån skogsarbetet, så vill 

 han det i regel, och är det möjligt att smita undan från skogen till en granne, 

 så gör han det, i hopp att där få mera betalt. Grannen är ofta en skogsspeku- 

 lant, som härjar och avverkar skogen under loppet av ett par tre år och har 

 i sin hand att betala mera än jordägaren eller kronan, som måste tänka på 

 det uthålliga skogsbruket. Xär jag sålunda utgår från att skogsägaren oavvis- 

 ligen bör ha rätt att få ett visst mått av arbete utfört av brukaren, som får 

 till sig upplåtet bostad och jord, så är det också givet, att denna brukare, 

 som befinner sig i en arrendators ställning, icke har rätt att yrka på en obe- 

 gränsad frihet och således arbeta på vilken skog han önskar. Det är mycket 

 lyckligt för den människan, som kan säga; jag vill vara absolut fri. men detta 

 förutsätter, att hon genom förfäders eller eget arbete kommit i sådana om- 

 ständigheter, att hon kan vara fri i allt sitt görande och låtande. Detta är 

 icke förhållandet med oss alla, och det kommer icke heller att bliva fallet, att 

 varje människa kan säga: jag handlar fritt, ty det har jag rättighet till, utan 

 det är väl så, att vissa människor alltid måste komma i ett visst beroende 

 av andra, och vad nu särskilt dessa brukare beträffar, så måste ihågkommas 

 att kronan förskjuter kapital, bygger hus och upplåter jord till desamma. 



Att torparen skulle komma helt bort från sin ofrihet är sålunda helt enkel: 

 omöjligt. Då gäller det att skapa sådana förhållanden mellan jordägaren och 

 brukaren, atc de bliva till bådas båtnad. 



De synpunkter, som inledaren framhöll, håller jag för mycket beaktansvärda, 

 och jag tror att det ligger inom verklighetens gränser att förverkliga de önske- 

 mål, som han uppställde. Beträffande då först upplåtelsetidens längd, som en- 

 ligt Xorrlandslagen är 15 år, så ser jag intet som hindrar, att vi acceptera 

 en längre arrendetid på 10 — 15 år, i de fall brukaren önskar detta, vilket 

 icke alltid torde bli händelsen, tv erfarenheten säger nog, att brukaren ofta 



