86 DISKUSSION 



tydningar om lämpligheten av glidande arrenden och från andra håll riktade 

 anmärkningar mot förslaget — med några ord vilja belysa huru vi vid 

 Östanå fideikommiss, vilket jag har äran företräda, just i dagarna löst 

 arrendefrågan. Dessa arrenden gälla dock gårdar om lo — 15 tid och mera 

 alltså ställen med minst en häst. Vi hava nämligen just gått in för principen 

 om glidande arrenden och därvid, för att samtidigt kunna få arrendena att 

 utgå i kontanter förfarit sålunda: 



Först har undersökts vilka viktigare produkter, som alstras på en gård och 

 därvid kommit till det resultatet, att 50 % av inkomsten utgöres av skogs- 

 körningar, 10 % av råg, 10 % av blandsäd och som representant för ladu- 

 gården 30 % av smör. För att nu icke höja arrendena mera än vad som mot- 

 svaras av penningvärdets fall, har de priser, som markegångstaxan för länet 

 av år 1914 utvisar, använts, varvid vi kommit till det resultatet, att arrendet 

 pr tid stigit från c:a 12 kr. till c:a 30 kr. För att arrendatorn emellertid 

 skall hava garantier vis-å-vis sin viktigaste inkomstkälla körningen, har i ett 

 särskilt arbetskontrakt även körprisen gjorts glidande. Som vi nu ansågo 

 att körprisen voro mest beroende av konjunkturerna för arbetskraft, hö, halm 

 och materiel m. m., utarbetades en särskild skala för körprisen. Vi kommn 

 emellertid då till det resultatet att körpris och arrenden vissa år kunde gå 

 något isär, så att det ena steg och det andra föll, varför denna väg övergavs 

 och körprisen få nu glida i samma proportion och skala som arrendet. 



Skogschefen Nilsson påpekade, att markegångstaxan var mindre tillförlitlig. 

 Jag har roat mig med att göra beräkningar så långt tillbaka i tiden som till 

 1908 och funnit, att priserna enligt detta system överensstämma på ett slående 

 sätt med de priser, som tidigare mera schablonmässigt tillämpats, varför det 

 synes mig antagligt att systemet »glidande arrenden», skulle kunna tilläm- 

 pas även för skogsarbetare och småbrukare. Vad beträffar tillämpningen av 

 markegångsnämndens eller socialstyrelsens priser tror jag att de förra, som 

 äro bestämda av representanter för länens olika socknar och härader eller 

 skeppslag, torde vara mera tillförlitliga än de senare. 



Jägmästare H. Carbonnier: Jag tror, att det framgått av diskussionen, 

 att det är bristen på arbetskraft, som vållar svårigheterna, och det är tydlige, 

 att om det funnes tillräcklig arbetskraft, denna fråga skulle ställa sig lättare 

 för oss. Det gäller för skogsägaren, för staten såväl som den enskilda, att se 

 till, att vi få tillräckligt antal skogsarbetare. Vad beträffar en del skogar i 

 det sydligare Sverige är detta behov bättre tillgodosett och förhållandena där- 

 för drägligare. Däremot ha vi vissa delar av landet, där denna brist är på- 

 taglig. I Norrland, där man nu måste bedriva ett ytterst extensivt skogsbruk, 

 där gäller det att skaffa sådan arbetskraft. Men vem skall sörja för detta? 

 Jo, skogsägaren. Men då uppkomma svårigheter. Det finnes skogsägare 

 av olika slag, och om en skogsägare skaffar bostäder för skogsarbetare, så 

 bör han kunna fordra, att denne arbetar för honom. Jag undrar, om man icke 

 kan gå tillväga på det sättet, att man gör dessa arbetare till självägande. 

 Man måste se till, att dessa skogsarbetare få det så drägligt, att de ha det 

 intresset för sitt arbete, att de vilja stanna kvar på den jord, de bruka. 



Det har talats om att med de långa arrendekontrakten gällande för 10 eller 

 15 år det skulle vara omöjligt att reglera arbetspriserna. Det känna vi till. 

 Och det har även talats om olika sätt att lösa denna fråga. Inom industrien 



