88 DISKUSSION 



Överjägmästare Holmgren: Väl är ämnet något snävt formulerat och 

 avser endast arrendelagstiftningen för skogsbygdens småbruk, men då före- 

 gående talare vidrört frågan om småbruks upplåtande med äganderätt, anser 

 jag mig berättigad att i största korthet beröra den norrländska kolonisations- 

 frågan, som enligt kolonisationskommitténs förslag går ut på upplåtande av 

 dylika lägenheter med äganderätt. 



När det gäller att kolonisera och skaffa skogsarbetare på olika håll, så är 

 det givet, att detta förutsätter olika åtgärder inom olika trakter. Förhållan- 

 dena äro ju så växlande, att man icke kan använda sig av en enda norm över 

 allt. Kolonisationskommittén, som utarbetat ett förslag till försökskolonisa- 

 tion å vissa statens skogar i Norrland och Dalarna, har tänkt sig, att man 

 skulle gå en annan väg beträffande de kolonat, som här komma ifråga. Kom- 

 mittén har tänkt sig upplåtelser med en 15-årig arrendetid och att efter denna 

 tid eller ännu tidigare kolonisten skulle ha rätt att övertaga stället med 

 äganderätt. Från skogsmannahåll särskilt i södra Sverige har häremot gjorts 

 invändningen, att skogsägaren då icke får räkna på att få den arbetskraft 

 av dessa personer, som han tänkt sig. Men om man ser på förhållandena så- 

 dana de äro däruppe, så skall man finna, att de äro helt andra än i södra 

 Sverige. Där ha vi dessa obygder med långa avstånd till komnmnikations- 

 leder och bebyggda orter, och där ba vi dessa sammanhängande kronoparker, 

 som sträcka sig milsvitt över länet. Sätter man en person där uppe i akt 

 och mening att han skall utfcira skogsarbete, så behöver man icke vara rädd 

 för att han skall springa bort, och skulle det så vara, att kolonisterna till 

 några procent skulle övergå till annat arbete, exempelvis hantverk eller giva 

 sig till att arbeta hos bolag eller andra skogsägare, så torde det från statens 

 sida sett icke ligga något orätt däri eller åtminstone ej vara att betrakta som 

 en synnerligen stor fara. Jag tror, att om dessa kolonister på statens skogar 

 avlönas på ungefär samma sätt som hos enskilda arbetsgivare, så bör staten 

 ha alla utsikter att få behålla dem och deras arbetskraft. Nu ligger det nog 

 i den norrländska befolkningens lynne att icke vara med om allt för starka 

 band. Vi ha sett, huru det norrländska arrendesystemet utvecklat sig och 

 att folket icke känt sig tillfreds därmed. Beträffande statens skogar tror jag. 

 att ett sådant system, som kommittén tänkt sig, borde ha framtiden för sig. 

 Jag tror att med en kraftigare kolonisation skall man komma till en utveckling, 

 som borde medföra ett gott resultat till förmån för statens skogsvård, vilken 

 eljest i stort torde vara omöjlig att vidare utveckla. Huru denna fråga skall 

 lösas med hänsyn till de enskilda skogarna kan jag icke säga. Det har jag 

 ännu ej bildat mig någon uppfattning om, men det förefaller mig vara ett 

 egendomligt förhållande när skogsägande bolag ägostycka sina egendomar 

 och sälja dem ifrån sig varigenom de frånhända sig de möjligheter, de ha 

 till erhållande av skogsarbetare. 



Länsjägmästare Dybeck: Over jägmästare Wallmo påstod, att jag gick 

 utom ämnet, och det erkänner jag, men jag anser likafullt att den av mig 

 framhållna synpunkten är av den vikt, att den bör beaktas i detta samman- 

 hang. 



Samtidigt vill jag framhålla, att jag känner ett ganska stort bolag och 

 även mindre skogsägare, som behandla sina arbetare på det sätt, jag nämnde, 

 och att erfarenheterna härav ha varit sfoda. 



