ARRENDELAGSTIFTNINGEN FÖR SKOGSBYGDENS SMÅBRUK 89 



Professor Jonson: Denna arrendelagstiftning har ju tillkommit av soci- 

 ala skäl, nämligen för att bereda arrendatorerna en mera tryggad ställning än 

 förut. Det kan emellertid starkt ifrågasättas, om utvecklingen vad skogs- 

 arbetarna angår kommer att gå i den riktning, som lagstiftningen avsett. Jag 

 tänker mig det för framtiden säkerligen mycket vanliga fallet att det icke 

 finnes någon äldre odlad jord att upplåta till skogsarbetare, varför behövlig 

 åker måste skapas genom nyodling. Om nu lagstiftningen går i sådan rikt- 

 ning, att det för jordägaren ställer sig ogynnsamt att upplåta bostad åtföljd 

 av jord, blir ju följden den att jordägaren upplåter så litet jord som möjligt. 

 Utvecklingen kan sålunda gå därhän, varpå flera exempel redan finnes, att 

 lagstiftningen tillskapar något slag baracksystem, utan eller med ett minimum 

 av jord d. v. s. skogsarbetaren kommer att sitta då på alldeles enahanda vill- 

 kor som våra industriarbetare. Man måste fråga, om icke med denna utveck- 

 ling av arrendesystemet skulle framskapas en skogsarbetarestam, som i socialt 

 hänseende bleve sämre lottad än den nuvarande. Arbetaren blir i långt mindre 

 grad än nu självförsörjande och måste med arbete och tidspillan hämta förnö- 

 denheter från mer eller mindre avlägset liggande orter. Med kanske samma 

 arbete kan han nu producera sina produkter på torpet och enbart tillvavarta- 

 gandet av den överloppskraft, som finnes i ett skogsarbetarehem är av sådan 

 nationalekonomisk betydelse, att ett försvårande eller förhindrande av upplå- 

 telse av jord till de med tiden allt talrikare skogsarbetarna måste anses syn- 

 nerligen betänkligt. 



Tyvärr kan det ej förnekas att den nuvarande lagstiftningen verkar i dylik 

 betänklig riktning. 



Skogschefen J. W. Runqvist: ^^et var närmast med anledning av över- 

 jägmästare Holmgrens yttrande som jag begärde ordet. Han talade om de 

 orsaker, som förmått de norrländska bolagen att ägostycka så mycket, som 

 skett. Jag tror, att vi ha att söka de orsakerna i ikraftträdandet av vanhävds- 

 och arrendelagarna av 1909. Som förhållandena voro där uppe hade de 

 större skogsägande bolagen byggt och underhållit bostäder åt arrendatorernri 

 efter ortens bruk och skick. Så kommer en ny lagstiftning som säger, att 

 småhemmanen och torpen skola utarrenderas på 15 år. Det blir stora kost- 

 nader, om en gård skall sättas i fullt förstklassigt skick. Jag har setc, att 

 en ladugård, som skulle utdömts, kan, om den repareras, räcka i sju eller 

 åtta år. Det behöver icke därför vara något, som stöter på vanhävd. Så 

 ha dessa syner ofta tillämpats. Det var givetvis många bolag, som drogo 

 sig för dessa kostnader, som kunde gå på hundra tusentals kronor och därför 

 avhände sig sina egendomar. Jag känner flera som yttrade, att de komme 

 att ångra detta. Sådana voro förhållandena på grund av en ovis lagstiftning. 

 Bolagen sökte att få de större jordbruken uppdelade i småbruk, i hästtorp och 

 skogsarbetaretorp. Yi norrlänningar känna nog till, att det tilltalar befolk- 

 ningen att bliva självägande, och vi tro också, att utvecklingen kommer att gå 

 i den riktningen. Det är min absoluta övertygelse. I vårt bolag äro vi icke 

 rädda för att giva dessa personer själviiganderätt. men det får naturligtvis ske 

 med en viss urskiljning. På kanske de flesta ställen finnas dock sådana för- 

 hållanden, att vi kunna göra detta, och där äro vi icke rädda för att göra det, 

 och jag tror, att meningen hos en stor del av de svenska trävarubolagen är, 

 att man b(')r gå i den riktningen, att försälja med full äganderätt i viss mån 



