90 DISKUSSION 



för blivande skogstorp. Men jag vill därför icke säga, att detta bör ske över 

 allt, långt därifrån. Vi måste tänka på, att detta sker på sådant sätt, att 

 det icke blir hämmande för den rörelse, som man vill främja. 



Skogschefen Nilsson: Beträffande skillnaden mellan bofasta och »främ- 

 mande» arbetares löner föreligger nog i allmänhet högre verkliga löner för 

 de bofasta än för de främmande, änskönt dessa senares löner utgå med större 

 kontanta belopp. Den bofastes vanliga naturaförmåners värde utöver arrende- 

 avgiftens belopp är ju mycket stort. Enbart byggnadskostnaderna draga ju 

 mellan tio- och tjugotusen kronor pr arbetareställe med en årlig ränta ocii 

 amortering alltså av mer än 800 kronor pr ställe. Men detta hindrar ju ej 

 att de bofasta arbetarna äro eftersträvansvärda. 



Göras dessa lägenheter till egna hem eller bortlämnas de på långtidsarreii- 

 den utan möjlighet till ordentliga arbetsavtal, kunna arbetsprestationerna 

 från dessa lägenheter icke på förhand uppskattas och följden måste bli, att 

 vi skulle behöva flera arbetarelägenheter på skogarna än skogsskötseln egent- 

 ligen kräver för att ernå trygghet för skogsbrukets behov av bofast arbets- 

 kraft. Vilka olägenheter sådan anordning skulle föra med sig för såväl 

 arbetare som arbetsgivare ligga ju i öppen dag. 



Det är ju möjligt, att det ur ensidigt ideell synpunkt är rätt att eftersträva 

 dessa långa arrendetider, men nog synes denna synpunkt kraftigt motsagd 

 även av annat än arbetsgivareintressen, när frågan icke gäller egentliga 

 jordbrukslägenheter utan skogsarbetareställen. I varje fall måste det, såvitt 

 jag förstår, vara uppenbart, att man åsidosätter skogsbrukets intressen om 

 man under nuvarande förhållanden arbetar för långa arrendetider. 



Om dessa långa arrendetider likväl komma att införas, blir det givetvis 

 fördelaktigare för skogsägarna att sälja småtorpen, där köpare finnas. Att 

 nedlägga stora kostnader å dessa ställen utan visshet om att disponera arbets- 

 kraft från dem, kan väl icke vara förmånligt. 



Intendenten Eneroth: Jag ämnar endast beröra förhållandena i Da- 

 larna. Som bekant är där laga och formliga skiften undantag och i regel 

 hnr endast storskifte, åbodelning och därefter hemmansklyvning övergått fas- 

 ticfheterna. Då dessa jorddelningsformer tillämpats som om samhällslivet, 

 jordbrukssättet och skogsbruket ännu stode kvar på 1800 — 1850 talets stånd- 

 punkt har följden blivit en synnerligen stark söndersplittring av byarnas och 

 hemmanens ägovidd, såväl in- som avrösningsjord, i många små lotter, blan- 

 dade om varandra. Utan förutgånget laga skifte kan ju icke, enligt gällande 

 författningar, ägoutbyte ske och icke heller ägostyckning, varigenom inägojord 

 skulle kunna säljas från bolagen till de självägande rågrannarna, vilkas inägo- 

 jord därigenom skulle få en mycket behövlig förstoring och arrondering. Man 

 har t. v. möjlighet att sälja avsöndringar men endast intill 1/5 av hemmanets 

 areal av varje ägoslag; är avsöndringen större får köparen-bonden ej lag- 

 fart. Det ligger givetvis i bolagens intresse att icke nödgas äga dessa spridda 

 små inägolotter och samtidigt i samhällets och den jordbruksidkande befolk- 

 ningens intresse att de på laglig väg kunna få förvärvas av hemmansägare. 

 För dylika spridda skiften torde man alltså kunna säga att det för alla parters 

 vidkommande vore bäst att de icke i all framtid kvarstode som arrendejord i 

 bolagshand utan finge återgå till småbruk eller hemman. 



Helt annat är emellertid förhållandet med den inägojord, som ligger inom 



