OM ARTBILDMNGSPRC>BLEM 93 



zoologer beror därpå, att det synes logiskt orimligt att tänka sig alla 

 kvaliteter hos den existerande organismvärlden inklusive människan 

 uppkomna uteslutande genom kombination av anlag, som funnits redan 

 hos de primitivaste organismerna. Mendelismen som artbildningsteori 

 leder, för att ta ett groteskt exempel, visserligen ej till den konsek\-ensen, 

 att uramöban skulle kunnat spela fiol. om den haft armar, men väl 

 därtill att samtligo faktorer eller gener eller låt oss säga anlag för de 

 egenskaper, som äro nödvändiga för att kunna spela fiol. skulle funnits 

 färdiga men skingrade hos de olika urorganismerna och sedan vid sitt 

 sammanträffande i tidens fullbordan »Miied nödvändigheten av en kemisk 

 reaktion» alstrat en fiolspelare. 



Mot mendelismen som artbildningsteori stå. sedan dar\vinismen i 

 trängre bemärkelse spelat ut sin roll. mutationsteorien och de olika 

 riktningar, som kunna sammanfattas under namnet nylamarckianism. 

 Mutationsteorien antar uppkomsten av nya former fixa och färdiga utan 

 korsning, genom spontan stötvis förändring av förut existerande. Xy- 

 lamarckianismen antar en ärftlig direkt ombildande inverkan av \-ttre 

 faktorer i ändamålsenlig riktning. Styrkan hos mendelismen gentemot 

 dessa båda teorier är dess teoretiska klarhet och dess fasta förankring i 

 experimentella fakta. DE Vries Oenof/iera-eKperimeni däremot, som 

 bildade den huvudsakliga grundvalen för hans mutationsteori, innesluta 

 en mystisk oförklarad rest och som helhet har man ungefär Hka bra 

 kunnat tolka dem mendelistiskt. Och den av lamarckianismen fordrade 

 ärftligheten av omvärldens > ändamålsenligt omgestaltande förändringar 

 av organismerna flyr hårdnackat undan alla försök till experimentell 

 bekräftelse. 



Mutationer äro likväl säkert konstaterade. Man kan urskilja tvenne 

 grupper, dels sådana som uppkommit — åtminstone skenbart — spontant, 

 dels sådana som framkallats av yttre faktorer. Som exempel på mutationer 

 av det förra slaget må nämnas av NilssOX-Ehle undersökta färg- 

 mutationer hos havre och klorofyll-, borst- etc. -mutationer hos vete. 

 Det senare slaget mutationer ha experimentellt framkallats exempelvis 

 av Hansen hos jästarter, av Schiemanx och Haenicke hos mögel- 

 svampar, av TOWER å skalbaggar. De ha framkommit efter behandling 

 med gifter, hög temperatur etc. och representera oåterkalleliga, fullständigt 

 ärftliga förändringar. Hos de högre växterna kan man efter en annan 

 indelningsgrund urskilja å ena sidan knoppmutationer, dä t. ex. å ett 

 träd plötsligt framkommer ett skott av avvikande utseende, med flikiga 

 blad i stället för hela o. s. v., och å andra sidan mutation hos fröplantor, 

 såsom de nämnda av Xilssox-Ehle studerade mutationerna. 



Vad som gjort det svårt att utnyttja dessa och andra dylika fall 



