94 LARS-GUNNAR ROMELL 



för en artbildningsteori är, att samtliga representera s. k. förlust- 

 mutationer, d. v. s. mutationens väsen består från mendelistisk synpunkt 

 i bortfallandet av en gen, av en egenskapsfaktor. Detta är en i teoriens 

 form sublimerad omskrivning för den erfarenheten, att de genom 

 mutationerna framkomna nya egenskaperna visat sig recessiva, d. v. s. att 

 den närmaste generationen av avkomman efter mutantens korsning med 

 stamformen bär dennas, ej mutantens, prägel. Man må emellertid komma 

 ihåg, att hela detta betraktelsesätt vilar på en hypotes angående de 

 mendelska anlagsparens natur, den s. k. presence-absence-teorien. Denna 

 uppfattar exempelvis det genetiska underlaget för egenskapsparet grön/gul 

 som anlag för grön resp. saknad av detta anlag, ej som anlag för 

 grön resp. anlag för gul. Enligt denna teori har således en anlags- 

 förändring med avseende på en viss egenskap en objektivt given riktning, 

 förändringen är endera progressiv eller regressiv. En regressiv mutation — 

 som alla säkert konstaterade enligt denna uppfattning äro — kan visserligen 

 bringa nya egenskaper i dagen, men den gör anlagsmassan fattigare, 

 ej rikare. Emellertid hopa sig svårigheterna för presence-absence-teorien 

 och den är f. n. ej så allmänt antagen inom genetiken som för några 

 är sedan. Men låter man den falla, synes skillnaden mellan förlust- 

 mutationer och progressiva mutationer försvinna, och mutationsteorien 

 som artbildningshypotes får åter en bättre ställning. 



För att klargöra svårigheterna för nylamarckianismen är det nödvändigt 

 att med några ord förklara det i genetiken gängse begreppet modi- 

 fikation. Sär man ut frö av samma slag på olika marker får man 

 som bekant olika plantor, somliga kraftigare, somliga sämre, somliga 

 med bredare, andra med smalare blad o. s. v., alltefter jordmån, fuktighet, 

 ljus etc. Tar man nu åter frö av dessa olika kulturer och sår på ett 

 och samma jordstycke, ser man ingen skillnad på plantorna. Förändringen 

 var alltså ej ärftlig. Dylika icke ärftliga, av miljön orsakade förändringar 

 kallas för modifikationer. Vad som förärves, säger den experimentella 

 genetiken, är ej egenskaperna som sådana, utan en komplex av anlag, 

 som betinga rasens sätt att reagera under skilda förhållanden. Detta 

 reaktionssätt är konstant för varje anlagskomplex och röner ingen inverkan 

 av de yttre förhållandena. 



Nylamarckianismen omfattas bland botanister mest av växtgeografer, 

 som finna att mendelismen ej är i stånd att förklara den oändligt 

 smidiga anpassning efter allehanda miljöfaktorer, som organismerna i 

 naturen visa. Genetikerna invända med rätta mot lamarckianerna, att 

 de ofta nog ej skarpt skilja mellan modifikationer och rasskillnader samt 

 att det trots ivrigt experimenterande ej föreligger ett enda pålitligt 

 bevis för att modifikationer kunna bli ärftliga. A andra sidan har 



