OM ARTBILDNINGSPROBLEM 95 



genetiken hittills ej kunnat lämna någon förklaring till den högst 

 anmärkningsvärda parallellismen mellan ärftligt konstanta former och 

 ståndortsformer (modifikationer), som man ofta finner i naturen. 



Utan tvivel måste varje försök till en artbildningsteori skärskådas 

 ljuset av den experimentella genetiken, vars kanske största förtjänst är 

 att ha skapat klara och distinkta frågeställningar på ett område, som 

 förr var öppet för fri och okontrollerbar spekulation. Men man far 

 därvid akta sig att råka ut på spekulativa avvägar, som ha sin rot i 

 genetikens egen lärobyggnad. Dylika avvägar äro utan tvivel alla 

 resonnemang, som bottna i presence-absence-teorien, som vi nyss berörde 

 på tal om mutationer. Denna »teori > har, som Baur träftande säger, 

 sitt upphov helt enkelt i det brukliga beteckningssättet för de mendelska 

 anlagsparen med stora och små bokstäver, men har så småningom, utan 

 att klart uttalas och stödas med skäl. genomsyrat hela det mendelistiska 

 tänkandet. Däremot är utan tvivel det stränga särskiljandet, så långt 

 det går, av modifikationer och ärftliga förändringar eller, med andra ord. 

 av synliga egenskaper och reaktionsnorm en utomordentligt viktig 

 distinktion för att reda upp begreppen. Emellertid är det nog möjligt 

 att även inom denna begreppssfär ett dogmatiskt ord- eller begreppsrytteri 

 kan föra till inbillade svårigheter i stället för till ökad klarhet. 



Frågan hänger på, om exempelvis mellan modifikationer och av yttre 

 faktorer framkallade mutationer en så skarp gräns som i den modärna 

 genetikens lärobyggnad objektivt existerar. Intressanta i detta fall synas 

 mig TOWERS ovannämnda försök med en skalbagge [Leptinotarsa). 

 Genom att utsätta dessa djur för extrema temperaturförhållanden kunde 

 TOWER framkalla förändringar i deras färgteckning. Utsatte han 

 pupporna för hög temperatur, visade de färdiga skalbaggarna en 

 avvikande färgteckning, som emellertid ej var ärftlig. Färgförändringen 

 var en modifikation. Utsatte han däremot färdiga skalbaggar, som 

 höllo pä att utbilda könsceller, för hög temperatur, förändrades ej djuren 

 själva, men en del av avkomman visade samma färgteckning som de 

 nyssnämnda skalbaggarna ur värmepupporna, och denna förändring var 

 ärftlig och konstant. Alltså en inducerad mutation. Detta fall är särskilt 

 intressant därför att det på samma gång tillåter att uppdela den enhetliga 

 effekt, som skulle blivit följden, om djuren t. ex. ute i naturen utsatts 

 för en period med tillräckligt hög hetta, i dels en ej ärftlig modifikation, 

 dels en oåterkallelig, ärftlig förändring, mutation. Exemplet användes 

 också av Johannsen just för att pointera skillnaden mellan modifikation 

 och mutation. Men lika anmärkningsvärd är parallellismen mellan de 

 båda eftekterna. 



Av stort intresse äro även några försök av den holländske fysiologen 



