128 PER JACOBSSON 



mast kommande åren skulle ge fem, sex eller sju procent i ränta. Dei 

 kan vara skogsskövlare som för relativt billigt pris överkommit en skogs- 

 egendom; om han skulle vid uthålligt skogsbruk förtjäna 6 ä 7 %' på 

 skogsvärdet intresserar honom icke, för så vitt han vid skövling kan 

 förtjäna 10 — 15 å 20 % eller mer på köpesumman. Men det intresse- 

 rar staten. Det blir en konflikt mellan det allmänna intresset och den 

 enskildes åtgöranden. Denna konflikt är så mycket farligare, som er- 

 farenheten visar, att skövlingen kan så bedrivas, att skogsmarkens repro- 

 duktionsförmåga väsentligt nedsättes eller t. o. m. upphör till obotlig 

 skada för kommande generationer och för värt lands ekonomi. Det är 

 den likheten mellan skogshushållningen och penningväsendet, att det går 

 rasande lätt att förstöra såväl valutan som skogen, men det är myc- 

 ket svårt att reparera det en gång förstörda. Endast den skogsägare 

 är ur allmän synpunkt lämplig, som finnes villig att låta skogen be- 

 hålla det kapital, som den kan nöjaktigt förränta. Skogshushållningen 

 är en kapitalkrävandc näringsgren, men de faktiska skogsägarna äro 

 ofta kapitalsvaga, och ju svagare de äro, desto större blir frestelsen. 

 I förbigående vill jag påpeka, att den förståelse, som enligt vittnes- 

 börd från olika håll mött den provisoriska skogslagen i icke ringa grad 

 har sin grund däri, att våra skogsägares ekonomiska ställning under den 

 s. k. kristiden avsevärt förbättras, och att de därför ej blivit så beroende 

 av att lita till avverkning i skogen. De ekonomiska förutsättningarna 

 voro därför synnerligen gynnsamma vid den provisoriska lagens antagande. 



För att vara en god företagare inom skogsbruket fordras sålunda så- 

 som saklig förutsättning en viss kapitalstyrka. Men det fordras också 

 personliga kvalifikationer, enär skogsbruket ej ger lika mycket i vems 

 hand som helst, utan att en god avkastning med lämplig räntabilitet 

 förutsätter en ingående kännedom om skogens rätta värd. 



Man kan ju tänka sig, att den statliga regleringen av skogshushåll- 

 ningen kan löpa efter två linjer: för det första kunna de allmänna strä- 

 vandena inriktas på att samla skogen hos sådana ägare, som besitta de 

 nödiga kvalifikationerna för en god skogsvård i personligt och ekono- 

 miskt hänseende. Men för så vitt man ej kan omedelbart nå detta 

 önskemål — och dess realiserande begränsas ju i högsta grad bl. a. av 

 de rådande äganderättsförhållandena — måste man gå på en annan linje 

 och genom förbud och påbud uppställa vissa generella minimalfordrin- 

 gar för skogens värd. 



När staten vid 1800-talets början avhände sig bästa delen av sina sko- 

 gar i södra och mellersta Sverige, var den vackra motiveringen för det 

 ödesdigra beslutet, att den enskilde kunde bättre än staten sköta sko- 

 gen. Nu ha åsikterna kastat om: 1896 års skogskommitté kallade sta- 



