134 PER JACOBSSON 



hetsförsäkring etc. Dylika vägar äro obetingat att föredraga framför en 

 tvångsreglering av produktionen. Tyvärr går en allt allmännare strävan 

 i den senare riktningen. Jag erinrar blott om rådsystemet som olyckligt 

 utformat kan lägga en fullständigt död hand över det fria näringslivet. 

 Till de mest farliga förluster, som samhället kan göra, höra de, som 

 uppstå vid en oekonomisk produktion på grund av fastlåsta förhållan- 

 den, detta emedan de ofta äro svåra att upptäcka. 



Det är ur en brottning mellan sociala och ekonomiska synpunkter, 

 som den moderna ekonomiska lagstiftningen växer fram. Vår tid ställer 

 sig ojämförligt mera gynnsam mot ett statligt ingripande i kontrollerande 

 och dirigerande syfte än vad våra förfäder i det gångna århundradet 

 gjorde. Det är på sätt och vis typiskt att det nu föreliggande försla- 

 get till ändrad skogslagstiftning debatteras av Skogsvårdsföreningen. När 

 staten ger sig i kast med en ekonomisk lagstiftning, tvingas den att söka 

 kontakt med de speciellt fackkunniga sammanslutna i fria föreningar eller 

 fastare byggda korporationer. 



Liberalismen under 1800-talet gjorde sitt bästa att bryta sönder alla 

 sådana organisationer, ofta rent medvetet av fruktan för s. k. »samman- 

 sättningar» till konkurrensens avlägsnande. Vilka principer för samhälls- 

 livet som i framtiden må bli gällande såsom högsta normer i vår skogs- 

 hushållning, måste organisationen gå med och ej mot de sakkunniga 

 skogsmännen, knyta an till vad det egna intresset har byggt upp. Den 

 andra vägen är bolchevismens väg. 



Denna korta framställning av skogslagstiftningens mål och möjligheter 

 har måst utelämna några viktiga sidor av det stora problemet. Jag har 

 endast sökt visa att lagstiftningen måste löpa efter två linjer; den första 

 går ut på att lägga skogen i händerna på de bästa företagarna i lämp- 

 liga stora komplex (organisationsfrågan), den andra att stadga vissa mini- 

 malfordringar, som varje skogsägare måste vid driften uppfylla. Båda 

 linjerna äro lika viktiga. De statliga åtgärderna för skogens räkning 

 äro naturligtvis ej uttömda genom vad lagstiftningens tvångsmakt kan 

 åstadkomma. Staten kan på mångahanda sätt understödja enskilda strä- 

 vanden genom spridande av upplysning, understöd och dessutom icke 

 minst genom sitt goda föredöme. Målet är att fostra varje svensk skogs- 

 ägare. Lyckades detta, skulle behovet av en reglerande skogslagstift- 

 ning bortfalla, och man skulle därför kunna våga det påståendet, att 

 skogslagstiftningens yttersta mål är att göra sig själv överflödig. 



