162 TORSTEN LAGERBERG 



För att ge ett begrepp om växtlighetsgraden hos det rötskadade virket 

 har jag i tabellerna för varje sektion angivit medelbredden av årsringarna 

 inom rotveden. Mätningarna äro gjorda på de lufttorra proven, och 

 siffrorna äro därför i realiteten något för låga. Inom serierna I och II 

 är denna medelbredd anmärkningsvärt hög och ligger ofta vid omkring 

 4 mm. I båda fallen ha även rötskadorna blivit synnerligen omfattande. 

 I vältorna IV och VI är förhällandet som synes ett annat; årsringarna 

 äro avsevärt smalare och rötan i anslutning härtill jämförelsevis obe- 

 tydlig. Och detta, trots det att dessa virkesposter varit utsatta för ena- 

 handa klimatiska inflytelser som de förstnämnda. Här bör även vältan 

 III omnämnas, där skadorna likaledes voro mycket begränsade. Ehuru 

 stockarna till huvudsaklig del sammansattes av relativt breda vedmantlar, 

 voro de dock i allmänhet påtagligt finringade i ytan. Troligen har 

 virket dessutom fått tillfälle att torka mera effektivt under sommaren 

 1917 och därför i mindre grad influerats av det följande årets ogynn- 

 samma väderlek. I detta avseende har givetvis den mindre stocklängden 

 (2 m) varit en betydelsefull faktor. 



Övriga, icke i detalj granskade vältor låta väl inordna sig under här 

 framförda synpunkter, och jag nöjer mig därför med att beträffande dem 

 hänvisa till den föregående framstälhiingen. 



Det återstår nu att se till, i vad mån några brister i lagringssättet 

 kunna ha bidragit till rötskadornas uppkomst. Att brister i detta av- 

 seende förekommo, är odisputabelt. 



På ett enda undantag när voro samtliga undersökta vältor s. k. hög- 

 vältor och alla utom n.r III samt en välta vid Svartälvsbron innehöllo 

 stockar om 4 m:s längder. Beträffande underlagen kan anföras, att dessa 

 särskilt för vältorna I— III voro långt ifrån tillfredsställande. I den lösa, 

 leriga jorden hade de fullständigt nedpressats, så att de undre stockarna 

 lågo fastfrusna i marken. Luftväxling underifrån var sålunda helt ute- 

 sluten. Vältorna V och VI, som lågo över själva vägdiket, hade det 

 något bättre sörjt för sig, dock icke tillräckligt. Att det mycket frod- 

 vuxna virket, som låg lagrat på den fuktiga strandbädden vid Svart- 

 älven, och som efter flottningen under sommaren måste ha varit starkt 

 vattenhaltigt, i än mindre grad haft tillfälle att torka, kan icke förvåna. 

 Detta framgick särskilt tydligt därav, att icke ens korsläggning av 2 m:s 

 stockar hade kunnat förhindra omfattande rötskador. 



Den härmed relaterade undersökningen har sålunda ådagalagt, att 

 Corlicium evolvens trots sin förmodade enbart saprofytiska natur kan 



